Справа № 760/15498/16-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

20 листопада 2018 року
Київ
справа №760/15498/16-а
адміністративне провадження №К/9901/34465/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Гриціва М.І.,
суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства оборони України (далі Мінооборони) на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року (суддя Шереметьєва Л.А.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року (суддя Парінов А.Б., Грибан І.О., Губська О.А.) у справі № 760/15498/16-а за позовом ОСОБА_1 до Мінооборони про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування протоколу та зобов`язання вчинити дії,
встановив:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним дії Міноборони щодо відмови призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності; протиправним та скасувати рішення Міноборони від 19 серпня 2016 року № 67, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, в частині відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії; зобов`язати Міноборони призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Суди встановили, що ОСОБА_1 проходив військову службу 04 серпня 1979 року по 07 вересня 1994 року, у тому числі з 07 січня 1985 року по 13 березня 1987 року на території Республіки Афганістан, де в той час велися бойові дії, на посаді командира десантно-штурмового взводу.
Командир військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України наказом від 12 вересня 1994 року № 184 виключив позивача зі списків особового складу частини та фінансового забезпечення з усіх інших видів забезпечення військової частини НОМЕР_2 та звільнений з дійсної військової служби наказом Командувача Національною гвардією України від 05 вересня 1994 року № 0161 о/с за статтею 65 п. «в» (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу Збройних Сил України.
Згідно з витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 31 березня 2010 року у позивача встановлено поранення попереку, тазостегнового суглобу, контузія головного мозку, захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні і країнах, де велись бойові дії.
Надалі позивачу встановили ІІІ група інвалідності, що настала в результаті поранення голови, лівої руки, тулуба, контузія головного мозку, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 30 серпня 2006 року серії КБ-1 № 002043.
Із довідки до акта МСЕК серії АВ № 0427789 від 10 березня 2016 року вбачається, що позивачу встановлена ІІ група інвалідності, що настала в результаті поранення, контузії і захворюванням, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії.
У березні 2016 року позивач звернувся до Військкомату із заявою про виплату одноразової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велись бойові дії, та надав копії необхідних документів.
Військкомат надіслав до Міноборони документи позивача для призначення виплати одноразової грошової допомоги.
19 серпня 2016 року Міноборони за результатами розгляду поданих позивачем документів пунктом 29 протоколу № 67 засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги відмовила в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі, інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Солом`янський районний суд м. Києва постановою від 28 березня 2017 року позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував пункт 29 протоколу від 19 серпня 2016 року № 67 засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Міністерства оборони України та зобов`язав Міноборони розглянути заяву позивача, подану з висновком Київського міського військового комісаріату 24 березня 2016 року, відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 25 травня 2017 року постанову суду першої інстанції залишив без змін.
Міноборони не погодилося із рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій і подало касаційну скаргу про їх скасування та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивач звернувся до неналежного відповідача, оскільки обов`язок виплати одноразової грошової допомоги належить до компетенції міського комісаріату. Національна гвардія України не перебуває у підпорядкування Мінооборони, виплати одноразової грошової допомоги повинно здійснюватися Міністерство внутрішніх справ.
Верховний Суд переглянув судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з`ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.
Відповідно до статті 41 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Підпунктом «б» пункту 1 статті 162 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності 3-ої групи.
З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення зі служби.
Згідно з частиною дев`ятою статті 163 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 11 Порядку № 975 визначено перелік документів, які військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу.
Відповідно до пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Згідно з пунктом 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Суд першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, у цьому випадку, саме з моменту настання інвалідності у позивача, тобто з 10 березня 2016 року, а не з моменту звільнення з військової служби.
Враховуючи, що позивач отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975.
Відповідно частини першої до статті 3 Закону України від 04 листопада 1991 року № 1775-ХІІ «Про Національну гвардію України» (чинного на час виникнення спірних відносин) Національна гвардія з урахуванням її службового призначення організаційно складається із з`єднань, військових частин, підрозділів, установ, військових навчальних закладів та учбових частин.
Національна гвардія як військове формування було розформовано на підставі Закону України від 11 січня 2000 року № 1363-ХІV.
На підставі Указу Президента України від 17 грудня 1999 року № 1586/99 «Про передачу підрозділів Національної гвардії України до складу військових формувань» військова частина НОМЕР_2 (24-та окрема бригада), де проходив службу ОСОБА_2 , була передана до Міноборони, правонаступником якої є військова частина НОМЕР_3 Збройних Сил України.
З огляду на наведені нормативні положення, оскільки позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міноборони, перебував на обліку в установі Міноборони, звідки його і звільнено, суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що прийняття рішення про виплату (призначення) чи про відмову у виплаті одноразової допомоги є компетенцією комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, що діє у складі Міноборони.
Доводи заявника, які стосуються незгоди з оцінкою судом зібраних доказів, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до частини 2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,
постановив:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий М.І. Гриців
Судді : Я.О. Берназюк
Н.В. Коваленко