Справа № 0440/6869/18
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2018 року Справа № 0440/6869/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини - ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Новокадацьке відділення поліції Дніпровського ВП ГУНВП в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -
У вересні 2018 року позивач звернулася до адміністративного суду з вищезазначеним позовом, в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС Ук раїни в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр.Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дитині - гр.Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі п.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію»;
- зобов'язати відповідача поновити гр.Російської Федерації ОСОБА_2, гр.Російської Федерації ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну та видати гр.Російської Федерації ОСОБА_2, гр.Російської Федерації ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 03.09.2018 р. отримавши відповідь на адвокатський запит від 03.09.2018 р. з ГУ ДМС України в Дніпропетровській області стало відомо про те, що їй та її дитині - ОСОБА_1 рішенням відповідача було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, який був виданий 10.06.2013 р. Ленінським РВ в м.Дніпропетровськ ГУДМС України в Дніпропетровській області. Також визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідку на постійне проживання від 18.06.2013 р. серії НОМЕР_1. Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним, винесеним на підставі фактів, які не відповідають дійсності, а тому вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 19.09.2018 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
До суду 16.10.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 04.05.2018 р. за вх.№7053/1/1201-18 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надійшло подання від Новокодацького відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, у якому повідомлялося, що гр.Російської Федерації ОСОБА_2 отримала дозвіл на імміграцію в Україну разом із своєю неповнолітньою дитиною гр.Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі свідомо неправдивих відомостей та своїми діями порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Пунктом 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасований, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Беручи до уваги вищенаведене, відповідач вважає, що рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було прийнято з урахуванням всіх норм чинного законодавства та з дослідженням усіх обставин справи та відповідно, підстави для його скасування відсутні. Відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
До суду представником позивача 23.10.2018 р. надано відповідь на відзив, а 29.10.2018 р. письмові пояснення по справі, в яких зазначалося, що подання Новокодацького відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24.04.2018 р. вмотивоване тим, що власник житлового приміщення, де ОСОБА_2 є зареєстрованою начебто не надавав дозволу на реєстрацію останній. Також те, що працівники поліції не призначаючи почеркознавчу експертизу, візуально встановили не тотожність підпису в заяві про реєстрацію місця проживання в графі "Згода власника" з підписом у паспорті власника житлового приміщення, де той ставив такий підпис давністю понад 8 років, до того, як підписати заяву про надання дозволу на реєстрацію.
Тобто, третя особа звернулася до відповідача із вказаним вище поданням, яке вмотивоване виключно припущеннями, а останній же, в свою чергу, не розібравшись з обставинами справи - свавільно скасував дозвіл на імміграцію в Україну, який був виданий 10.06.2013 р. Ленінським РВ в м.Дніпропетровськ ГУДМС України в Дніпропетровській області, а також визнав недійсною та такою, що підлягає вилученню, посвідку на постійне проживання від 18.06.2013 р. серії НОМЕР_1. Факт підроблення та використання завідомо підробленого документа позивачем не знайшов свого підтвердження під час проведення досудового розслідування, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 15.06.2018 р. За таких обставин, представник позивача просив суд позов задовольнити.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, відповідно до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.
Судом встановлено, що гр.Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Російської Федерації, разом із своєю неповнолітньою дитиною, гр.Російської Федерації, уродженкою Йорданського Хашимітського Королівства, прибула в Україну в 2012 році з метою постійного проживання.
22.03.2013 р. ОСОБА_2 звернулася до Ленінського РВ у м.Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну разом із своєю неповнолітньої дитиною - ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки має право на набуття громадянства України за територіальним походженням - її батько народився на території України до 24.08.1991 року.
Після проведення визначених перевірок, у зв'язку із невиявленими підставами для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 10.06.2013 р. громадянці ОСОБА_2 та її неповнолітній дитині - ОСОБА_1 Ленінським РВ у м.Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надано дозвіл на імміграцію в Україну.
18.06.2013 р. після перевірки наданих для оформлення посвідки матеріалів, за відсутності підстав для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області гр.Російської Федерації ОСОБА_2 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1.
Рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26.07.2018 р. №48 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянці Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці Російської Федерації, паспортний документ НОМЕР_2 про те, що їй разом із її неповнолітньою дитиною громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі пункту 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Правомірність та обґрунтованість рішення відповідача від 26.07.2018 р. №48 про скасування дозволу на імміграцію в Україну є предметом спору, який передано на розгляд суду.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.

Відповідно до п.1, 3, 4 розділу 1 ст.4 Закону України "Про адміністративні послуги» зазначено, що державна політика у сфері надання адміністративних послуг базується на принципах верховенства права, у тому числі законності та юридичної визначеності; рівності перед законом; відкритості та прозорості.

Частиною 1 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (надалі - Закон №2491).

Згідно з ст.1 Закону №2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в'їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов'язки опікунів і піклувальників

В силу статті 3 Закону №2491 правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Суд зазначає, що підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені Законом №2491, згідно якого дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Так, судом встановлено, що 04.05.2018 р. за вх.№7053/1/1201-18 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області звернулося Новокодацьке відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із поданням у якому повідомлялося, що гр.Російської Федерації ОСОБА_2 отримала дозвіл на імміграцію в Україну разом із своєю неповнолітньою дитиною гр.Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі свідомо неправдивих відомостей та своїми діями порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно подання від 24.04.2018 року №453/2636 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр.ОСОБА_2 та її неповнолітній дитині встановлено, що власник житлового приміщення, де позивач є зареєстрованою не надавав дозволу на її реєстрацію. Також те, що працівники поліції встановили не тотожність підпису в заяві про реєстрацію місця проживання в графі "Згода власника" з підписом у паспорті власни ка житлового приміщення, а також те, що позивач порушила порядок звернення за до зволом про імміграцію в Україну тим, що надала документи в неперекладеному стані.

Проте суд звертає увагу, що, як було зазначено відповідачем, 22.03.2013 року позивач звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну і після проведення визначених перевірок, у зв'язку із невиявленням підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 10.06.2013 р. громадянці ОСОБА_2 та її неповнолітній дитині ОСОБА_1 Ленінським РВ у м.Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надано дозвіл на імміграцію в Україну.

18.06.2013 р. після перевірки наданих для оформлення посвідки матеріалів, за відсутності підстав для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області гр.Російської Федерації ОСОБА_2 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1.

Судом також встановлено, що в Новокодацькому ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходилися матеріали кримінального провадження №0000181 від 25.01.2018 року, за ознаками складу злочину, передбаченому ч.4 ст.358 КК України, в межах якого було позбавлено дозволу на імміграцію позивача.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 15.06.2018 року, в ході досудового розслідування було проведено ряд слідчих та процесуальних дій, направлених на збір доказів щодо підроблення позивачем підпису гр.ОСОБА_6 про надання згоди про реєстрацію в його помешканні останньої за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому після отримання якого, вона була документована посвідкою на постійне проживання в України. Факт підроблення та використання завідомо підробленого документа гр.ОСОБА_2 не знайшов свого підтвердження під час проведення досудового розслідування.

Крім того, згідно письмових пояснень, наданих безпосередньо власниками приміщення, де позивач з її дитиною були зареєстровані в їх житловому приміщенні, а саме: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 стверджують, що позивач з її дитиною дійсно були зареєстровані в їх домоволодінні.

Згідно з ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, спірне рішення Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області від 26.07.2018 року №48 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області поновити гр.Російської Федерації ОСОБА_2, гр.Російської Федерації ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну та видати гр.Російської Федерації ОСОБА_2, гр.Російської Федерації ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.20, п.21 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 р. № 251, про скасовані посвідки територіальний орган або підрозділ ДМС протягом п'яти робочих днів з дня прийняття відповідного рішення інформує ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Скасована посвідка, що виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів надсилається для знищення за місцем її видачі.

Іноземець та особа без громадянства протягом місяця з дня отримання копії рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання має право на його оскарження шляхом звернення до ДМС або суду. Оскарження такого рішення зупиняє його виконання.

Згідно п.2.12 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 р. № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 р. за № 1335/23867, раніше видана посвідка на постійне проживання скасовується та вилучається територіальним органом або підрозділом ДМС в разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, слід повернути позивачу частину судових витрат по справі в сумі 352,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС Ук раїни в Дніпропетровській області від 26.07.2018 року №48 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр.Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дитині - гр.Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі п.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

У задоволенні решти позову - відмовити.

Присудити з Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в розмірі 352,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Кучма К.С.