Справа № 826/18624/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 листопада 2018 року № 826/18624/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Васильченко І.П., суддів Вєкуа Н.Г., Федорчука А.Б. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
ДоДержавної фіскальної служби України
проскасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулось до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу від 08.11.2016 р. № 3590-о; поновлення на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов'язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною займаній ним станом на 08.11.2016 р., днем 08.11.2016 р., зобов'язання відповідача видати наказ про поновлення позивача на попередній роботі з 08.11.2016 р., та невідкладно допустити останнього до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2016 р. по дату поновлення на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 02.12.2016 р. відкрито провадження по справі суддею Абловим Є.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 01.11.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Васильченко І.П. та призначено до колегіального судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем процедури звільнення, що виразилося у недотриманні обов'язку роботодавця запропонувати позивачу рівноцінну посаду.

Відповідач в письмовому запереченні проти позов, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачу при попередженні про наступне вивільнення було запропоновано наявні вакантні посади, від яких він відмовився, отже його звільнення відбулося відповідно до положень Закону України «Про державну службу» та Кодексу Законів про Працю України.

В судове засідання представники сторін не зявились, від позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва суд дійшов висновку про наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач наказом голови Державної фіскальної служби України від 21.01.2015 р. № 174-о призначений на посаду заступника начальника відділу перевірки дотримання митного законодавства управління аналітичної роботи у сфері ЗЕД Департаменту аналізу ризиків та протидії митним порушенням Державної фіскальної служби України.

Зазначена посада відноситься до посад державної служби.

20.05.2016 р. позивача під власний підпис повідомлено про наступне вивільнення із займаної посади у зв'язку з скороченням штатної чисельності апарату та змінами у штатному розкладі Державної фіскальної служби України.

Одночасно вказаним попередженням зазначено, що вакантні посади відсутні.

У подальшому, а саме 08.11.2016 р. позивачу запропоновано такі посади для переведення:

- провідного інспектора відділу електронного документообігу та архіву управління організації документування і роботи з документами Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури;

- провідного інспектора відділу документообігу вхідної кореспонденції управління організації документування і роботи з документами Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури;

- провідного інспектора відділу підтримки інформаційних процесів управління забезпечення інформаційних процесів та обробки даних Департаменту інформаційних технологій.

Із запропонованими вакантними посадами позивач ознайомилася та відмовилася від них, про що залишила відповідний запис на попередженні. У цій частині позивач наполягає, що для переведення відповідачем не було запропоновано усіх наявних вакантних посад, які існували в період з дня попередження і до дня її звільнення, та серед яких були наявними такі посади, які він міг би зайняти для подальшої роботи.

Відповідно до наказу відповідача від 08.11.2016 р. № 3590-о ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за п. 1 с.40 КЗпП України та за п. 1 ч. 1 . 7 Закону України «Про державну службу» у зв'язку зі зміною організації структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України.

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 р. №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова Кабінету Міністрів України №85) (в редакції від 17.07.2015 р.) встановлена гранична чисельність працівників ДФС України - 2186 одиниць.

У зв'язку з погодженням 01.06.2015 р .Міністром фінансів України затвердженої 04.06.2015 р. Головою ДФС України структури Державної фіскальної служби України, у відповідності до Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 р. №236, відповідач видав наказ від 23.07.2015 р. №535 про введення в дію структури ДФС України, яким затверджено організаційну структуру ДФС України, яка передбачала граничну штатну чисельність працівників 1709 одиниць. Наказом ДФС України від 12.08.2015 р. №598 внесено зміни до наказу від 23.07.2015 р. №535 та встановлено граничну штатну чисельність працівників 2183 одиниці.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. №840 внесено зміни до Постанови КМУ №85, згідно яких гранична чисельність працівників ДФС України встановлена у кількості 1530 одиниць.

На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України №840, відповідачем видано наказ від 30.12.2015 р. №1022 про скорочення чисельності та введення в дію структури апарату ДФС України, згідно якого скорочено штатну чисельність апарату ДФС України на 30 відсотків, або на 656 одиниць. Наказом ДФС України від 12.09.2016 р. №763 «Про внесення змін до наказу ДФС від 30.12.2015 р. №1022» введено в дію структуру апарату ДФС України у новій редакції.

Позивач 20.05.2016 р. попереджений про наступне вивільнення із займаної посади у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності ДФСУ під власний підпис.

Відносини щодо підстав та порядку припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення врегульовані положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII), згідно якої скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Закон України «Про державну службу» № 889-VIII визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої та громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно статті 83 зазначеного Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, як встановлено правилами частини другої цієї статті, звільнення з зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Із викладеного вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжити усіх заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має повну вищу освіту відповідно до диплому серії ЛМ ВЕ № 006711 від 29.05.1997 р., виданого Українським транспортним університетом, за спеціальністю «організація перевезення на транспорті»; починаючи з 01.08.1997 р. позивач працював на посадах у Державній митній службі України; 21.08.2015 р. позивачу присвоєно чергове спеціальне звання радника податкової та митної справи ІІ рангу, згідно наказу № 2646-о.

З наявного в матеріалах справи штатного розпису на 2016 рік, вбачається, що на момент попередження позивача про наступне вивільнення вакантнимиою рахувались 1 посада у Департаменті організації протидії митним правопорушенням, разом з тим, одночасно з попередженням про наступне вивільнення зазначена посада позивачу для переведення не пропонувалась.

Так, з наданого представником відповідача переліку (штатний розпис на 2016 рік) введено в штатний розпис по Департаментам 45 штатних посад, які не пропонувались позивачу.

Отже, у даному випадку відповідачем не було забезпечено права рівного доступу громадян до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Закон № 889-VIII містить поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Запропоновані позивачу посади не є рівнозначними тій, що він обіймав раніше.

У цьому зв'язку суд зазначає, що відповідачем не надано доказів та переконливих пояснень щодо відсутності можливості надати позивачу пропозиції рівноцінної посади державної служби відповідно до його кваліфікації, тому, на думку суду зазначені дії (бездіяльність) відповідача, що полягають у пропонуванні позивачу не всіх вільних на час попередження про вивільнення посад, не можуть вважатися належним виконанням обов'язку щодо вжиття заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу і є протиправними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що наказ Державної фіскальної служби України від 08.11.2016 р. № 3590-о «Про звільнення ОСОБА_1.» є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно вимог ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, порушене відповідачем право ОСОБА_1 на проходження публічної служби підлягає відновленню шляхом його поновлення на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов'язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною займаній ним станом на 08.11.2016 р., днем 08.11.2016 р.

Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача видати наказ про поновлення його на попередній роботі та невідкладно допустити його до роботи, оскільки заявлена вимога не є у даному випадку належним способом захисту прав позивача, а крім того, видача наказів і допуск до роботи працівників відноситься до виключних (дискреційних) повноважень відповідача, у які не може втручатися суд, розглядаючи справу та ухвалюючи у ній рішення.

В частині вирішення спору про стягнення зв середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

При визначенні суми заробітної плати, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, суд виходить з вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме з пунктів 5 та 8 зазначеного Порядку, відповідно до яких основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні дні) на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Відповідачем, у свою чергу, не надано довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату позивача, у зв'язку із чим, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у цій частині та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 .середній заробіток за час вимушеного прогулу без зазначення конкретної суми.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду не довів обґрунтованість своїх висновків.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (02121, АДРЕСА_1) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 08.11.2016 р. № 3590-о «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на на посаді в Державній фіскальній службі України, яка за своїми умовами праці, функціональними обов'язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною займаній ним станом на 08.11.2016 р., днем 08.11.2016 р.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В решті позову відмовити.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в Державній фіскальній службі України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П.Васильченко

Судді Н.Г.Вєкуа

А.Б.Федорчук