Справа № 1540/4398/18
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4398/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., позивача ОСОБА_1, представника позивача - адвоката ОСОБА_2. (за ордером), представника відповідача - Юзбашян Х.А. (за довіреністю), перекладача - Абдулрахман Мохамад Алі, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 06.03.2018 року №85-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2015 році він звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №766-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 08.12.2015 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за №466 від 19.11.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вказав, що рішення ДМС України було оскаржено в судовому порядку. 26 лютого 2016 року Одеський окружний адміністративний суд розглянув адміністративний позов та постановив: скасувати рішення ДМС України №766-15 від 26.10.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути матеріали особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 з прийняттям відповідного рішення.

Позивач зазначив, що 28.08.2018 року він повторно отримав повідомлення №466 від 03.04.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року № 85-18 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вказав, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Також позивач зазначив, що він побоюється силоміць бути рекрутований до лав національної армії.

Ухвалою від 03.09.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27.09.2018 року на 12:30 год.

Ухвалою від 03.09.2018 року у відповідача витребувано докази.

Ухвалою від 27.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті на 29.10.2018 року.

Ухвалою суду від 29.10.2018 року розгляд справи було відкладено на 14.11.2018 року на 11:30 год. у зв'язку з неявкою позивача та необхідністю надання ним суду особистих пояснень.

Під час судового розгляду справи позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. 20.09.2018 року представник відповідача надав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною звернення за міжнародним захистом стали побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з проведенням військових дій та загальною несприятливою ситуацією на території країни громадянської належності.

Представник відповідача вказав, що відповідно до критеріїв УВКБ ООН, складна соціально-економічна ситуація, що склалась внаслідок військових дій на території Сирії, не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що ним не були надані жодні документальні або усні об'єктивні докази побоюванням власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, ані під час проведення співбесід, ані під час судових засідань заявник не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Представник відповідача зазначив, що позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насильства в ситуації внутрішнього конфлікту. Позивач під час проведення процедурних заходів не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. На уточнюючі питання надавав узагальнені відповіді без приведення конкретних фактів та аргументів власним побоюванням.

Також представник відповідача зазначив, що попри те, що збройний конфлікт на території Сирії розпочався у 2011 році, звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось із зволіканням - 22.03.2012 року. До моменту звернення із заявою, починаючи з 15.11.2011 року, позивач знаходився на території України в категорії нелегального мігранта, порушуючи норми українського законодавства. Разом з цим, позивач повідомив ДМС про те, що причиною звернення до територіального органу було бажання отримати відповідні документи для подальшої легалізації на території України.

Представник відповідача вказав, що під час проведення співбесіди з позивачем, він чітко зазначив, що не зазнавав переслідувань на Батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або наявності політичних переконань. Також, ані позивач, ані його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організації ані на Батьківщині, ані поза її межами. Позивач не надав жодної інформації щодо будь-яких проблем з представниками органів державної влади та з представниками антидержавних формувань на території Сирії.

Представник відповідача зазначив, що під час проведення співбесіди з позивачем було встановлено, що після закінчення навчання, позивач повертався до Сирії, де перебував протягом тривалого часу, безпосередньо на момент початку збройного конфлікту на Батьківщині він знаходився в Сирії та прибув до України лише 15.11.2011 року, фактично вже після початку збройного конфлікту, при цьому позивач надав інформацію, що причиною виїзду до України було бажання навчатись в Україні, а саме отримати відповідну спеціалізацію за своєю професією, що додатково свідчить про відсутність потреби в міжнародному захисті на момент його прибуття на територію України та унеможливлює віднесення його до категорії «біженець на місці».

Заслухавши вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, уродженцем м. Мааррет-ен-Нууман (Сирія). За національністю араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - арабська, має вищу освіту, яку здобув в Одеському національному медичному університеті на території України.

Згідно матеріалів особової справи № 2015OD0110 позивач вперше виїхав з Сирії на навчання в Україну в 2004 році. Державний кордон України перетинав легально, на підставі національного паспорту № 000636762 та одноразової візи типу О № Y НОМЕР_1. Під час перебування в Україні в період з 2004 по 2011 роки до Сирії повертався 5 разів. В період з 13.07.2010 року по 15.11.2011 року перебував у Сирії. Востаннє до України приїхав 15.11.2011 року на підставі студентської візи типу НОМЕР_2 та національним паспортом №006114412.

Позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою від 20.04.2015 року №89 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач при цьому в заяві зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності через побоювання зазнати примусового призову до збройних сил в умовах внутрішнього конфлікту. Позивач повідомив, що його будинок зруйновано. Терористи примушують молодь воювати проти держави, держава також забирає молодь на війну. Багато людей в Сирії потратили в полон, люди гинуть від випадкових куль. Позивач не хоче повертатися до Сирії через військові дії, не хоче воювати, потрапити в полон чи загинути від випадкової кулі.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління склало висновок від 11.09.2015 року про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абзацу 4 частини першої ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що заявником не надано жодних фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Ситуація в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника на Україну, він перебуває на території України з 12.11.2004 по 2012 роки, до Сирії повертався 5 разів. За захистом звернувся перший раз у 2012 року та другий раз у 2015 році, практично через 8 років після початку військового конфлікту в Сирії. Ані під час анкетування, ані при проведенні співбесіди заявник не надав жодної інформації про соціально-політичну ситуацію в регіоні постійного проживання, лише зазначив, що в Сирії йде війна. Відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає що на момент звернення позивача за захистом всі близькі родичі іноземця переїхали проживати до Лівану, а батько, матір, дві сестри та чотири брати проживають у столиці Бейрут село Алья, інформації стосовно їхнього переслідування відсутня.

Рішенням №766-15 від 26.10.2015 року з посиланням на норму абз. 5 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту 6.5 розділу VІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, Державна міграційна служба України відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_1.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся з позовом до суду про його скасування та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2016 року по справі №815/6932/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №766-15, яким громадянину Сирії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути матеріали особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 № 2015ОD0110 з прийняттям відповідного рішення відповідно до ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за заявою ОСОБА_1 від 20 квітня 2015 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2016 року, 11.05.2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 29-16, яким зобов'язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року № 766-15.

За результатами розгляду особової справи заявника № 2015OD0110, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 22.01.2018 року складено висновок про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року № 85-18 з посиланням на ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.08.2018 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №466 від 03.04.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України від 06.03.2018 року №85-18.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політичної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України, тощо.

З огляду на вказівки, викладені в Директиві Ради Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року №8043/04 та рішенні Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2017 року №52722/15 при прийнятті рішення щодо надання або відмови в наданні відповідного статусу, органу, на який покладено такі функції, слід враховувати ситуацію у країні походження.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «С.К. проти Росії» вказав на те, що гуманітарна ситуація і обстановка в області безпеки, а також характер і динаміка військового конфлікту в Сирії помітно посилилися в період між прибуттям С.К. в Росію в жовтні 2011 року і виданням наказу про його висилку в лютому 2015 року; також можна простежити погіршення ситуації з часу наказу до відхилення клопотання заявника про надання притулку. За наявними даними, незважаючи на угоду про припинення вогню, яка була підписана в лютому 2016 року, сторони конфлікту продовжують використовувати методи ведення війни, які можуть призвести до жертв серед цивільного населення. Це підтверджують повідомлення і про хаотичні обстріли і напади на цивільне населення.

При цьому, Суд вказав, що уряд не обґрунтував свій аргумент, що безпека С.К. буде гарантована тим, що його вишлють в Дамаск, і що він також буде в безпеці при переїзді в своє рідне місто або іншу частину Сирії. Уряд не надав будь-якого підтвердження, що для С.К. в Дамаску буде забезпечений достатній рівень безпеки або що він зможе виїхати з Дамаска в безпечний регіон Сирії.

Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, офіційною позицією Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) державам-членам ООН рекомендовано у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Той факт, що в Сирії триває збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об'єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, є загальновідомим. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож, ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації.

Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну через півроку після початку збройного конфлікту у Сирії з метою навчання, це не спростовує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як біженець або особа, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участі, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може бути розцінено як переслідування.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував існування загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення та, як наслідок, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність встановлених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також суд вважає необґрунтованим висновок відповідача про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідування у країні громадянської належності є лише припущенням. Оскільки, з урахуванням принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, припущення слід тлумачити на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Так, у п. 196 Керівництва УВКБ ООН вказано, що хоча загальний принцип права полягає в тому, що обов'язок надавати докази лежить на особі, що подає клопотання, випадки, коли особам що подала клопотання, може подати докази на підтвердження своєї заяви, і швидше є винятком, ніж правилом. У більшості випадків особа, яка втікає від переслідування, приїжджає в країну в тяжкому становищі і дуже часто навіть без особистих документів. Таким чином, хоча обов'язок подавати докази лежить на заявнику, завдання встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується спільно з повноважною особою. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які він має в своєму розпорядженні, щоб зібрати всі необхідні докази, що підтверджують клопотання.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у справах цієї категорії, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №826/26196/15.

Згідно інформації компетентних інформаційних джерел: "Великобританія: Home Office, "Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Безпека й гуманітарна сітуація", грудень 2014", рівень насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує їх життю, або особистої недоторканності. Внутрішнє переміщення в межах Сирії, з метою уникнути ризику невибіркового насильства занадто малоймовірно, щоб відповідати вимогам "можливості" і розумності через дуже обмежену можливість переміщатися і безпечно пересуватися з однієї частини Сирії в іншу, а також непередбачуваність ситуації насильства в області пропонованого переміщення в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо-переміщених осіб (http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року № 8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства - повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241).

Слід зауважити, що звернення позивача до органів ДМС з заявою про надання захисту в Україні відбулося через 5 місяців після оприлюднення вищенаведеної інформації по Сирії за грудень 2014 року.

З інформації по країні походження також вбачається: «В сирійському Алеппо після того, як бойовики обстріляли місто снарядами з отруйними речовинами, до лікарень потрапили щонайменше 107 мирних жителів. Про це повідомляють місцеві ЗМІ. У постраждалих спостерігаються симптоми задухи легкого та середнього ступеня. Деякі з них направили у відділення інтенсивної терапії. Серед постраждалих є діти. Нагадаємо, в суботу, 24 листопада, західні квартали сирійського Алеппо були обстріляні снарядами з хлором, повідомлялося про сотні постраждалих. Шеф поліцейського управління Алеппо генерал Іссам аш-Шаллі поклав відповідальність за застосування боєприпасів з отруйними речовинами на угруповання "Джебхат ан-Нусра". За його словами, бойовики випустили снаряди по кварталах, які розташовані поблизу лінії зіткнення сирійської армії з повстанцями. Раніше хімічна атака сталася в Сирії в квітні цього року в місті Дума. Тоді, під час штурму міста, який вели війська Асада за підтримки російської авіації, з'явилися повідомлення про застосування хімічної зброї проти мирних громадян» (https://ukr.segodnya.ua/world/wnews/obstrel-siriyskogo-aleppo-chislo-postradavshih-vozroslo-do-107-1192011.html).

«В результаті повітряних ударів, нанесених міжнародною коаліцією проти терористичного угрупування "Ісламська держава" в Сирії загинуло 43 людини, 17 з них - діти. Про це повідомляє AFP з посиланням на Сирійську обсерваторію з прав людини. "Сирійська обсерваторія з прав людини повідомила, що 17 дітей було серед убитих 36 членів сім'ї джихадистів, які загинули в селі Абу-гун провінції Дейр-ез-Зор поблизу іракського кордону", - йдеться в повідомленні. Ще сім жертв були ідентифіковані як цивільні особи або бойовики. Нагадаємо, що потужного удару коаліції по Сирії було завдано у квітні цього року. Також ми писали, що на початку вересня сили очолюваної США міжнародної коаліції по боротьбі з терористичним угрупуванням "Ісламська держава" почали військові навчання на сході Сирії, попередньо повідомивши про це російську сторону. Крім того ми писали, що в Сирії звинуватили міжнародну коаліцію на чолі з США в тому, що в ході ударів авіації в районі міста Хаджінов провінції Дейр-ез-Зор було застосовано зброю з використанням забороненої речовини - білого фосфору» (https://ukr.segodnya.ua/world/wnews/novyy-udar-po-sirii-43-pogibshih-v-tom-chisle-17-detey-1189846.html).

Наведена інформація по країні походження позивача свідчить про непоодинокі випадки застосування у конфлікті в Сирії хімічної зброї проти мирних громадян, що підтверджує факт існування невибіркової загрози життю та здоров'ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року № 85-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте ДМС без врахування ситуації, яка склалася в Сирії в результаті озброєного конфлікту та свідчить про реальну загрозу життю та свободі позивача у разі повернення його до цієї країни, з огляду на що таке рішення не відповідає міжнародним принципам та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2016 року по справі №815/6932/15, яка набрала законної сили 11.05.2016 року, суд зобов'язував Державну міграційну службу України повторно розглянути матеріали особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 № 2015ОD0110 з прийняттям відповідного рішення відповідно до ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за заявою ОСОБА_1 від 20 квітня 2015 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, відповідач при новому розгляді заяви позивача усіх встановлених судом обставин та актуальну інформацію по країні походження, яка на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення свідчить лише про погіршення ситуації з безпеки у Сирії, не врахував та повторно прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в наданні захисту в Україні.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності та необхідність належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за можливе, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, виходячи за межі позовних вимог, зобов'язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання громадянину Сирії ОСОБА_1 захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Саме у такий спосіб, на думку суду, можливий ефективний захист порушених прав позивача, оскільки на відповідача покладається конкретний обов'язок щодо надання позивачу захисту в Україні, а тому вимога позивача про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягає, як така, що покладає на відповідача обов'язок діяти в один з двох запропонованих позивачем способів.

При цьому суд не перебирає на себе дискреційні повноваження відповідача, які полягатимуть у визначенні виду захисту, чи то визнання позивача біженцем, чи то особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, ст.ст. 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, 65078) - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року № 85-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) вирішити питання щодо надання громадянину Сирії ОСОБА_1 захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до П'ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущенного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26 листопада 2018 року.

Суддя В.В. Андрухів

.