Справа № 1340/3492/18
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/3492/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівської області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівської області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.06.2018 №1-1306 в частині нарахування податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 25428, 80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Вказує, що приміщення дільниці літ. «В-1» загальною площею 1284,3 кв.м. та спеціальна складська споруда, заг.пл.305кв.м.(навіс під Літ. «Е-1») використовуються позивачем в підприємницькій діяльності в якості виробничих приміщень для виготовлення металочерепиці та профнастилу, а адміністративна будівля заг.пл. 167,0 кв.м. та прохідна контора заг. пл. 39,7 кв.м. використовуються в якості офісу. На переконання позивача, сума податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, що має бути сплачена позивачем, враховуючи ставку податку 0,5% від мінімальної заробітної плати, повинна становити - 3307,2грн. Позивач вважає, що приміщення дільниці літ. «В-1» загальною площею 1284,3 кв.м. (виробничого цеху для виготовлення метало черепиці) та спеціальної складської споруди, заг.пл.305кв.м. (складу) відносяться до будівель промисловості в розумінні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на них не повинен нараховуватись та сплачуватись. З огляду на викладене, позивач стверджує, що нарахування податковим органом податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 25428, 80 грн є протиправним, а податкове повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню. Просив позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав до суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У відзиві на позов відповідач зазначив, що не погоджується з вимогами позовної заяви, вважає її такою, що не враховує усіх обставин справи та не базується на нормах чинного законодавства. Зазначив, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 Відповідно до наявної інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності позивача є код КВЕД 24.33 холодне штампування та гнуття та код КВЕД 25.62 механічне оброблення металевих виробів. З огляду на викладене, відповідач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі, в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд з врахуванням ч. 1 ст. 205 КАС України вирішив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача та представника відповідача.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду 10 серпня 2018 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У судовому засідання 18 жовтня 2018 року судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 6 листопада 2018 року о 09:00 год.

Суд, з'ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилається як на підставу своїх вимог та заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив такі правовідносини.

Суд встановив, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтв про право власності ОСОБА_1 є власником об'єктів нежитлової нерухомості (будівель), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а саме:

- приміщення дільниці літ. «В-1» загальною площею 1284,3 кв.м (витяг про реєстрацію права власності №9163056 від 05.12.2005);

- спеціальної складської споруди літ-«Е», заг.пл.305 кв.м (витяг про реєстрацію права власності № 15824003 від 06.01.2014);

- адміністративної будівлі, заг.пл. 167,0 кв.м (витяг про реєстрацію права власності № 13762619 від 02.03.2007);

- прохідної контори літ. «Б-1» заг. пл. 39,7 кв.м. (витяг про реєстрацію права власності №746620 від 10.06.2003).

4 червня 2018 року ГУ ДФС у Львівської області відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України прийняло податкове повідомлення-рішення форми «Ф» за податковий період - 2017 рік, яким визначило ОСОБА_1 податкові зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості у розмірі 28736, 00 грн.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення є протиправним, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII (набрав чинності 01.01.2015; далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення, згідно з вимогами підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 8.1 статті 8 ПК України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до підпункту 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПК України cтавки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 14.1.129 - 1 пункту 14.1. статті 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Як слідує із наявних в матеріалах справи доказів та не заперечується сторонами, фізична особа - підприємець ОСОБА_1, здійснює господарську діяльність, яка відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530 відноситься до секції С "Переробна промисловість", розділ 25 «виробництво готових металевих виробів, крім машин і устаткування» та відноситься до класу промислових підприємств.

Суд встановив, що ОСОБА_1 належить на праві власності нежитлова нерухомість (будівлі), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а саме:

- приміщення дільниці літ. «В-1» загальною площею 1284,3 кв. м (витяг про реєстрацію права власності №9163056 від 05.12.2005);

- спеціальна складська споруда літ-«Е», заг.пл.305 кв. м (витяг про реєстрацію права власності № 15824003 від 06.01.2014);

- адміністративна будівля, заг. пл. 167,0 кв. м (витяг про реєстрацію права власності № 13762619 від 02.03.2007);

- прохідна контора літ. «Б-1» заг. пл. 39,7 кв. м. (витяг про реєстрацію права власності №746620 від 10.06.2003).

Позивач стверджує, що приміщення дільниці літ. «В-1» загальною площею 1284,3 кв. м. (виробничого цеху для виготовлення метало черепиці) та спеціальної складської споруди, заг.пл.305кв.м. (складу) відносяться до будівель промисловості в розумінні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на них не повинен нараховуватись та сплачуватись.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи технічного висновку зробленого провідним експертом ОСОБА_2 за результатами обстеження промислового цеху заводу металодахівки та профнастилу (приміщення дільниці літ. «В-1») загальною площею 1284,3 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251,1 "Будівля підприємства машинобудування та металообробної промисловості".

Що стосується спеціальної складської споруди літ-«Е», заг.пл.305кв.м., то позивач стверджує, що така використовується останнім для зберігання сировини для виробництва, а також готової продукції та є будівлею промисловості в розумінні діючих норм ПК України, оскільки її використання безпосередньо задіяне у виробництві продукції.

Отже, з наведеного слідує, що приміщення дільниці літ. «В-1» загальною площею 1284,3 кв.м та спеціальна складська споруда літ-«Е», заг.пл.305 кв.м, що належить ОСОБА_1 є будівлями промисловості.

Так, відповідно до статті 266 ПК України визначено платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги із сплати цього податку.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об'єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Таким чином, до будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості2; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне" та інші.

Отже, системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що використаний у ПК України термін «будівлі промисловості» має застосовуватися виключно відносно будівель промислових підприємств різних галузей, тому застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Такого ж змісту позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 806/2676/17, від 02 жовтня 2018 року у справі №823/1702/16.

Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі №809/1491/16, зазначив, що об'єкт нерухомості (нежитлове приміщення), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки даною нормою не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Також, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що використаний у положенні підпункту "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України термін "будівлі промисловості" має застосовуватися виключно відносно будівель промислових підприємств різних галузей.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, з врахування позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку, що спірні об'єкти, які на праві власності належать позивачу, не підпадають під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки перебувають у власності фізичної особи, а не промислових підприємств.

У зв'язку з наведеним, суд не приймає до уваги доводи позивача, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на такі спірні об'єкти не повинен нараховуватись та сплачуватись, оскільки вказані об'єкти нерухомості належать позивачу, а не промисловому підприємству, зокрема на якого розповсюджується дія пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване податкове повідомлення рішення діяв обґрунтовано, тобто з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з дотримання пропорційності, з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями на досягнення яких спрямоване це рішення.

Відповідно до приписів частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Проте, позивачем не надано суду достатніх та належних доказів щодо обґрунтованості своїх позовних вимог, натомість відповідач належними та допустимими доказами довів правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Таким чином, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.06.2018 №1-1306 в частині нарахування податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 25428, 80 грн, задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність прийнятого ним рішення, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при відмові у задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.11.2018.

Суддя Р.М. Брильовський