Справа № 755/2573/17
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/2573/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.

суддів Сорочко Є.О.

Коротких А.Ю.

при секретарі Біднячук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Дніпровського районного суду м. Києва з адміністративним позовом, в якому просив скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської РДА від 08 грудня 2016 року про відмову реєстрації проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Відділ з питань реєстрації місця проживання Дніпровської РДА від 08 грудня 2016 року провести реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року позов задоволено.

Рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 грудня 2016 року про відмову реєстрації проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1 - скасовано.

Зобов'язано Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію провести реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, третя особа ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Станом на 20 листопада 2018 року позивачем та третіми особами не надано до суду письмового відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу.

У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 липня 2008 року народився ОСОБА_5, батьками якого записані - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.19).

Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації згідно акту від 27 січня 2017 року. За вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 2004 року, виданої Дніпровською районною у м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності гр. ОСОБА_2 та членам її сім'ї: ОСОБА_4 в рівних долях (а.с.143).

За договором дарування частини квартири від 08 лютого 2008 року, ОСОБА_2 набувала право приватної власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4 (а.с.144). Таким чином, ОСОБА_2 стала власником усієї квартири.

Згідно довідки від 24 січня 2017 року, виданої Виконавчим комітетом Малинівської ради, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, але не проживає з 2007 року по даний час (а.с.18).

08 грудня 2016 року позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської РДА із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

В той же час, позивачу було відмовлено у проведенні реєстрації місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі п. 11 Постанови Кабінету Міністрів від 02 березня 2016 року № 207, а саме: відсутність згоди батька дитини (а.с.10 об.).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла десяти років може здійснюватися за адресою місця проживання одного з батьків, при цьому ненадання документів про право проживання у квартирі не є підставою для відмови у проведенні реєстрації місця проживання дитини за адресою одного з батьків

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає наступне.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 15 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства).

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Як вбачається зі змісту позову, позивач просить скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської РДА від 08 грудня 2016 року про відмову реєстрації проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Відділ з питань реєстрації місця проживання Дніпровської РДА від 08 грудня 2016 року провести реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1 в той час, як треті особи ( власники вказаної квартири) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заперечують проти реєстрації проживання неповнолітнього ОСОБА_5 у спірній квартирі.

Тобто, спірні правовідносини виникли у зв»язку із реєстрацією права на проживання в квартирі, що належить третій особі ОСОБА_2, що виникли, у зв'язку із запереченням останнім проти вказаної реєстрації, отже є цивільно-правовими.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що за відсутності публічно-правового спору, вказану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а провадження в справі підлягає закриттю.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

В силу вимог п.1 ч.1 ст.238 КАС України , суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст. 239 КАС України, передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині правил юрисдикції адміністративних судів, шляхом визначення підсудності даної справи адміністративним судам, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30.07.2018 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 238, 308, 310, 315, 319, 321, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії - закрити.

Роз'яснити позивачу його право на звернення до суду для захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

А.Ю. Коротких

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2018 року.