Справа № 1740/2329/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 жовтня 2018 року м. Рівне №1740/2329/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. за участю секретаря судового засідання Свінтозельської К.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Наконечна І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області
про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

7 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій, в якому, з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог, просить суд визнати дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо відмови у перерахунку раніше призначеної пенсії протиправними та зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії, починаючи з 1 жовтня 2017 року згідно з документами пенсійної справи та додатково поданими документами - листами та інформаціями прокуратури Рівненської області №35 вих-18 від 07.02.2018 і №18-319 вих-18 від 19.10.2018, без обмеження її максимального розміру та у подальшому здійснювати її нарахування відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 „Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України „Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505).

Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області подало суду письмовий відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов та пояснила, що вона колишній працівник прокуратури Рівненської області і пенсіонер органів прокуратури за вислугою років. Пенсію їй призначено з 04 вересня 2010 року відповідно до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 (у редакції Закону, чинній на час призначення пенсії) та звільнено з органів прокуратури 27 березня 2014 року з посади начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Рівненської області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 „Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України „Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505), з 06 вересня 2017 року збільшено посадові оклади працівників прокуратури та розмір надбавок до посадових окладів працівників органів прокуратури за класні чини.

У зв'язку з цим, вона 23 лютого 2018 року звернулася до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії у відповідності до вище названої Постанови Кабінету Міністрів України.

У листі від 14 березня 2018 року за №126/10 Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області у перерахунку пенсії відмовило, мотивуючи це тим, що Кабінетом Міністрів України умови та порядок проведення перерахунку раніше призначених пенсій працівникам органів прокуратури не визначено і що не подано всіх необхідних документів для розгляду питання про перерахунок пенсії.

Вважає таку відмову протиправною, обґрунтовуючи це тим, що 4 вересня 2010 року їй призначено пенсію за вислугою років у відповідності до частин тринадцятої та вісімнадцятої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, згідно з якою обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Покликається на те, що частина 20 сттатті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-УІІ від 14.10.2014 (чинна на час виникнення права на перерахунок пенсії), у якій встановлено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, не позбавляє її права на перерахунок пенсії, який був гарантований ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ при призначенні пенсії, а тільки передбачає, що такий порядок повинен бути визначений Кабінетом Міністрів України. Вважає, що на час призначення їй пенсії(04.09.2010) частина 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ не містила положення, що умови та порядок перерахунку пенсії визначаються Кабінетом Міністрів України, а тому її право на перерахунок пенсії на підставі діючого на момент призначення пенсії законодавства не може бути обмежене чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це суперечить Конституції України. Зокрема, статті 22 (при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод), статті 58 (закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі), статті 64 (конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені), і статті 92 (основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України) Конституції України, норми якої є нормами прямої дії.

Вважає, що Конституцією України гарантується право на пенсійне забезпечення, що включає перерахунок пенсії, відповідних категорій громадян, встановлене законами України, в тому числі Законом України «Про прокуратуру», яке є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Також вказує, що відносно неї існує дискримінація, чим порушуються вимоги статей 21, 24 Конституції України, статей 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, положень Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні". Покликається на те, що органом ПФУ не проводиться перерахунок її пенсії, як працівника пркуратури, у той час як іншим категоріям пенсіонерів із числа військовослужбовців, працівників поліції, суддів тощо такі перерахунки проводяться.

Покликається на те, що правлінням Пенсійного Фонду України не визначено спеціальної форми заяви для перерахунку пенсії працівникам органів прокуратури, а тому перерахунок пенсії повинен проводитися у відповідності до ст.ст.44, 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви та інших необхідних документів, а саме: матеріалів пенсійної справи і додатково поданих листів та інформацій з прокуратури Рівненської області від 07.02.2018, 19.10.2018; при цьому розмір збільшених складових заробітку начальника відділу прокуратури області, із якої вона виходила на пенсію, підтверджується Постановами Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, від 07.12.2016 №921, від 30.08.2017 №657.

Представник Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав повністю та пояснив, що позивачу відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки Законом України від 28.12.2014 року № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" внесено зміни до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" та частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: "Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України".

Покликається на те, що Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не прийнято, а тому в Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області відсутні підстави для перерахунку пенсії для позивача.

Також представником вказано, що з 15.07.2015 року набув чинності Закон України "Про прокуратуру" та втратив чинність (крім окремих статтей) Закон України "Про прокуратуру" в редакції 1991 року. На час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії (02.03.2018) частини тринадцята та вісімнадцята статі 50-1 Закону України "Про прокуратуру" втратили чинність.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 4 вересня 2010 року перебуває на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області, і їй, відповідно до вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-VІІ (в редакції, чинній на час призначення пенсії) було призначено пенсію за вислугу років, виходячи з розрахунку 84 відсотки розміру середньомісячної заробітної плати, визначеного у відповідній довідці прокуратури Рівненської області.

27 березня 2014 року позивач звільнилася з органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 „Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України „Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505), з 06 вересня 2017 року підвищено заробітну плату працівникам органів прокуратури, у зв'язку з чим у позивача виникло право на перерахунок призначеної їй пенсії.

23 лютого 2018 року позивач звернулася до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області із заявою про проведення перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугу років та надала інформацію прокуратури Рівненської області №35-вих18 від 07.02.2018 про суму заробітної плати на посаді начальника відділу, на якій вона працювала на час звільнення, для проведення відповідного перерахунку розміру пенсії.

Листом №126/10 від 14 березня 2018 року Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повідомило позивача про відмову у проведенні перерахунку пенсії, покликаючись на відсутність для того підстав, так як Кабінетом Міністрів України умови та порядок проведення перерахунку раніше призначених пенсій працівникам органів прокуратури не визначено і що позивачем не подано всіх необхідних документів.

Суд вважає, що дії відповідача по відмові у перерахунку позивачу пенсії за вислугу років є протиправними, оскільки обмежують конституційні права позивачки.

Згідно з частиною другої статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У статті 22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Вирішуючи спір суд враховує висновки Верховного Суду України, а саме пункт 19 Постанови Пленуму ВСУ від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» в якій суд касаційної інстанції роз'яснив, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих визначено статтею 50-1 Закону «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі Закон № 1789-ХІІ). Редакція зазначеної статті змінювалась.

Згідно з частиною першою статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Так, відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ у редакції Закону № 3668-VІ прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, з 1 жовтня 2011 року положення частини першої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у зв'язку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом № 3668-VІ.

Разом з тим підстави та порядок перерахунку пенсії прокурорам регулювали частини тринадцята та вісімнадцята статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, положення яких щодо перерахунку пенсії у зв'язку із прийняттям Закону № 3668-VІ не зазнали змін, змінилася лише нумерація частин цієї статті.

Так, відповідно до частини тринадцятої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у звязку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (частина вісімнадцята статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ).

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII внесені зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, зокрема частина 18 викладена у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

15 липня 2015 року набув чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII. Відповідно до Розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII положення Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (крім окремих статей) визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII.

Згідно з частиною 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 13 Розділу ХІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

На час звернення позивача за перерахунком пенсії Кабінетом Міністрів України нормативно-правовий акт, яким визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, прийнято не було.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VІ (далі Закон № 3668-VІ), який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. При цьому суд звертає увагу, що абзацом першим пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VІ було встановлено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Суд приходить до висновку, що наведені зміни до законодавства не позбавляють позивача права на перерахунок пенсії, який був їй гарантований статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ при призначені пенсії, а лише покладають визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури на Кабінет Міністрів України.

Вирішуючи питання про застосування цього Закону у часі, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції, у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У Конституційному поданні від 22 січня 2016 року N 201-231/0/8-16 щодо відповідності (конституційності) положень абзаців першого, другого, четвертого й шостого частини п'ятої статті 141 Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням частини першої статті 8, статті 21, частин першої і п'ятої статті 126 та статей 150 і 152 Конституції України, Верховний Суд України зазначив, що "аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

Згідно з ч.1 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У справах "ПайнВеліДевелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., PressosCompaniaNaviera S.A. v.Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України").

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від von MALTZAN andOthers v. Germany). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Статтю 1 Першого протоколу слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Крім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Конституційний суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 27 травня 2013 року у справі «Суханов та Ільченко проти України», першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в «інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар. Європейський Суд вказав, що Кабінет Міністрів України мав визначити розмір надбавки до пенсії, однак, жодного рішення з цього приводу прийнято не було. Таким чином, у даному випадку відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені ст.1 Першого протоколу, так як заявники мали «законне сподівання» на перерахунок пенсії. Подібна бездіяльність з боку Уряду України була кваліфікована Європейським судом з прав людини як порушення майнового інтересу заявника, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (параграфи 51-56) та потягнула за собою стягнення на користь заявників справедливої сатисфакції.

Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини також викладено й у справі «Будченко проти України», в якій Суд вказав, що Уряд України повинен запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги, у тому числі на які мав право заявник.

Згідно із п.23 рішення «Кечко проти України» від 8 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Суд погоджується із доводами позивача щодо наявності ознак дискримінації стосовно позивачки як працівника прокуратури яка має право на перерахунок пенсії згідно закону, проте реалізація такого права не забезпечена державою.

Рівність усіх перед законом, що випливає із статті 21 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.Х1.195( (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі Конвенція) передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України.

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін "дискримінація" має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: "будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод".

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Пічкур проти України" № 10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" (Willis v. theUnitedKingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" (Vanv. theNetherlands), n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.III.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Суд встановлює факт порушення прав позивача в контексті вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд погоджується із доводами позивача, що можливість реалізації свого права на перерахунок пенсії лише суддями та військовослужбовцями, яка стала можлива за результатами прийняття рішень Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 та від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, призводить до дискримінації аналогічного права пенсіонерів органів прокуратури.

Доводи щодо ознак дискримінації позивачем підтверджуються дослідженим судом листом Рівненського об'єднаного управління ПФУ Рівненської області №29/01-36 від 12.10.2018, згідно з яким на виконання Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 з 08 червня 2016 року проводяться перерахунки раніше призначеного щомісячного грошового утримання у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з ч.6 ст.7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відсутність підзаконного нормативно-правового акту - постанови Кабінету Міністрів України, яка регулює умови та порядок перерахунку раніше призначених пенсій працівникам прокуратури, не може бути підставою для відмови у перерахунку пенсії з огляду на те, що порядок перерахунку пенсії регулюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який застосовуюється судом як закон, що регулює подібні правовідносини відповідно до ч.6 ст.7 КАС України.

Такий висновок суду узгоджується з практикою розгляду аналогічних справ Вищим адміністративним судом України (ухвала ВАСУ від 06.07.2016 у справі №159/667/16-а).

Відсутність постанови Уряду є підставою для застосування до спірних правовідносин також частин тринадцятої і вісімнадцятої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, чинних на час призначення пенсії і до 2015 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 вказав, що забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Будченко проти України" (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає, що перешкоди у реалізації права позивача виникли внаслідок дій відповідача та за відсутності правового механізму реалізації норм закону, тому у даному випадку необхідно застосувати аналогію права, а саме врахувати Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016, яким визнано, що зміни, внесені Законом N 911-VIII стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці, не відповідають конституційним принципам, закріпленим у статті 8 та частині п'ятій статті 126 Конституції України.

Рішення відповідача про відмову в перерахунку пенсії на думку суду не відповідає принципам верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов'язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов'язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда відповідач не був вповноважений законом самостійно визначити механізм перерахунку пенсії, оскільки це було віднесено до компетенції Уряду. Незважаючи на це, носієм обов'язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов'язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

З огляду на вказане, суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 до відповідача щодо проведення їй перерахунку пенсії за вислугу років є обґрунтованими та доведеними.

Натомість, доводи Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, наведені у відзиві на позовну заяву, спростовуються встановленими судом обставинами, дослідженими судом доказами, та застосованими судом і наведеними в даному рішенні правовими нормами Основного Закону України, національного законодавства, міжнародними правовими актами та практикою ЄСПЛ.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач не довів правомірності свого рішення, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, оспорюване рішення відповідача не відповідає критерію законності та обґрунтованості, відтак, адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Враховуючи положення ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку раніше призначеної пенсії протиправними.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Яворницького, 34, м.Рівне, 33001, Код ) провести ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 33027, паспорт НОМЕР_1), перерахунок пенсії, починаючи з 1 жовтня 2017 року згідно з документами пенсійної справи та додатково поданими документами - листами та інформаціями прокуратури Рівненської області №35 вих-18 від і №18-319 вих-18 від 19.10.2018, без обмеження її максимального розміру та у подальшому здійснювати її нарахування відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505.

Присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 33027, паспорт НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Яворницького, 34, м.Рівне, 33001, Код ) судовий збір в сумі 704,8 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 листопада 2018 року.

Суддя Махаринець Д.Є.