Справа № 700/668/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2018 року

м .Київ

справа №700/668/16-а

адміністративне провадження №К/9901/12489/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 826/11272/16

за позовом ОСОБА_1 до Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області (далі - Звенигородського ОУ ПФУ) про призначення пенсії за вислугу років, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Земляної Г.В., суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О., -

ВСТАНОВИВ:

05 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Звенигородського ОУ ПФУ від 13 липня 2016 року № 4344/08 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-XII) на підставі довідки Генеральної прокуратури України про заробітну плату з розрахунку 90 % із середнього заробітку;

- зарахувати до загального стажу роботи в органах прокуратури половину строку навчання на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г.Шевченка з 01 вересня 1980 року по 01 липня 1985 року, що становить 2 роки 5 місяців;

- зобов'язати Звенигородське ОУ ПФУ призначити йому пенсію за вислугою років із розрахунку 90 % із середнього заробітку без обмеження максимального розміру пенсії.

Позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що на день звернення до відповідача його стаж роботи в органах прокуратури становив 20 років 1 місяць 20 днів, який підтверджується записами в трудовій книжці. Крім того до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. Таким чином, його стаж роботи становить більше 22 років 6 місяців, тому він має право на призначення, нарахування та виплату пенсії за вислугою років.

Лисянський районний суд Черкаської області постановою від 22 серпня 2016 року задовольнив позовні вимоги.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що на момент звернення до пенсійного органу із заявою, ОСОБА_1 мав 22 роки шість місяців вислуги років, в тому числі, понад 20 років стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури, що є достатнім для призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-XII.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 28 вересня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 13 липня 2016 року №4344/08 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-XII, зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-XII та стягнення з Звенигородського ОУ ПФУ на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 551 грн 20 коп.

В цій частині суд апеляційної інстанції ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог. В іншій частині постанову Лисянського районного суду Черкаської області від 22 серпня 2016 року - залишив без змін.

Ухвалюючи таку постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії діяли норми нового Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), тому у відповідача на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, не було правових підстав для її призначення.

12 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року, постанову Лисянського районного суду Черкаської області від 22 серпня 2016 року - залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що зміст та обсяг досягнутих працівниками прокурати соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняття нових законодавчих актів.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 жовтня 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд, переглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що 04 липня 2016 року позивач звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог статті 50-1 Закону № 1789-XII в розмірі 90 % від середньомісячного заробітку з 04 липня 2016 року та без обмеження її максимального розміру з наданням необхідних підтверджуючих документів.

Рішенням відповідача від 13 липня 2016 року № 4344/08 йому було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-XII з посиланням на те, що відповідно до Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII) з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 1789-XII, а тому з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом не призначаються. Також, на день звернення із заявою до відповідача його вислуга років становить менше ніж передбачено статтею 50-1 Закону № 1789-XII.

Також з копії трудової книжки серії НОМЕР_1 заведеної 06 серпня 1979 року на ОСОБА_1 суди встановили, що в період з 01 вересня 1980 року по 01 липня 1985 року позивач навчався на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г.Шевченка (денна форма). З 17 травня 1996 року працював в органах прокуратури.

Таким чином, суди встановили, що на момент звернення до пенсійного органу із заявою, ОСОБА_1 мав 22 роки шість місяців вислуги років [з них 20 років 1 місяць 20 днів - стаж роботи на прокурорських посадах та 2 роки 5 місяців - половина строку навчання на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. (денна форма)/

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 213-VIII у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний у пункті 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 213-VIII колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що ним скасовані діючі станом на 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону № 1789-ХІІ.

Проте 15 липня 2015 року, у зв'язку з набуттям чинності Закону № 1697-VII, Закон № 1789-ХІІ втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53.

На час звернення позивач до відповідача із заявою (04 липня 2016 року) про призначенням пенсії набрав чинності Закон № 1697-VII.

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як встановлено судами, на момент звернення (04 липня 2016 року) позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії, загальна вислуга років позивача склала 22 роки 6 місяців, в тому числі на посадах прокурорів - 20 років 1 місяць.

Враховуючи вказані положення статті 86 Закону №1697-VII, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що стаж роботи позивача на час його звернення до відповідача є достатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону №1697-VII.

Слід зазначити, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону № 1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову та касаційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов'язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами суд касаційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону № 3668 від 08 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можна стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставинами, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі № 33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах № 372/2909/17, № 211/3177/17, № 740/500/17, 591/2314/16-а і підстав для відступу від неї не встановлено.

При вирішенні цієї справи суд виходить з конституційного принципу незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях цього Суду від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, а також від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суб'єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов'язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов'язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноважених органів.

Враховуючи встановлені обставини справи та правове регулювання, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, оскільки норма Закону № 1789-ХІІ в частині призначення пенсії втратила чинність на час звернення позивача до Звенигородського ОУ ПФУ, а станом на 01 жовтня 2011 року позивач не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ.

Разом з цим, на час звернення до пенсійного органу у позивача був наявний стаж роботи (22 роки 6 місяців), що давав право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку відповідно до статті 86 Закону №1697-VII.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому, колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на те, що стаття 86 Закону №1697-VII передбачає поетапне збільшення вислуги років, яка дає право на пенсійне забезпечення прокурорів та з урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду вважає, що слід вийти за межі позовних вимог та призначити позивачу пенсію відповідно до статті 86 Закону №1697-VII з огляду на мотиви викладені у цій постанові.

Відповідно до частини першої та третьої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень, статтями 242, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року скасувати.

Постанову Лисянського районного суд Черкаської області від 22 серпня 2016 року скасувати в частині визнання протиправним та скасування рішення Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області від 13 липня 2016 року № 4344/08 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» на підставі довідки Генеральної прокуратури України про заробітну плату з розрахунку 90 % із середнього заробітку та зобов'язання Звенигородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років із розрахунку 90 % із середнього заробітку без обмеження максимального розміру пенсії.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов'язати Звенигородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області призначити 04 липня 2016 року ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до частини першої статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», як особі, яка на день звернення (04 липня 2016 року) із заявою про призначення пенсії, мала вислугу років - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

В іншій частині постанову Лисянського районного суд Черкаської області від 22 серпня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон ,

В.М. Кравчук

Судді Верховного Суду