Справа № 2а-11854/12/2670
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа №2а-11854/12/2670

адміністративне провадження №К/9901/1556/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 2а-11854/12/2670

за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС), Національного університету державної податкової служби України (далі - університет ДПА) про стягнення недоплаченої частини грошового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2015 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів Кузьменка В.А., Шулежка В.П. та

ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року , постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Кузьменко В.В., суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г. -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА; правонаступником якої є ДФС) на його користь недонараховану одноразову грошову допомогу за отримане під час проходження служби ушкодження здоров'я в розмірі 40 189 грн 68 коп. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ДПА протиправно не виплачено на користь позивача недонараховану одноразову грошову допомогу за отримане під час проходження служби ушкодження здоров'я в розмірі 40 189 грн 68 коп.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Під час нового розгляду, Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 13 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що виплата позивачеві одноразової грошової допомоги в сумі 174 155 грн 28 коп. була здійснена відповідачами у відповідності до вимог чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, та підстави для стягнення різниці між сумою страхового відшкодування, яка, на думку позивача, має бути йому виплачена, - відсутні.

22 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року, ухвалити нове рішення - про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що твердження судів про те, що за наявності у працівника міліції на отримання компенсаційної виплати або одноразової грошової допомоги виплата проводиться з однієї підстави за вибором особи суперечать законодавству.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 липня 2015 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

06 серпня 2015 року від ДФС до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких відповідач просить залишити останню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних постанови та ухвали судів попередніх інстанцій - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

У справі, яка розглядається суди встановили, що позивач проходив службу в органах податкової міліції та наказом від 30 грудня 2005 року №507-К звільнений у відставку за віком на підставі підпункту «а» пункту 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 04 вересня 2006 року № 013743 серії «КИ-1» позивачу з 31 серпня 2006 року встановлено ІІ групу інвалідності в зв'язку із захворюванням, яке пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

На підставі встановленого захворювання, позивач 15 листопада 2006 року подав до Національної акціонерної страхової компанії (далі - НАСК) «Оранта» заяву щодо виплати страхової суми.

Листом від 29 грудня 2006 року №04-6142 НАСК «Оранта» запропонувала позивачу для оформлення документів на виплату страхової суми звернутись до ДПА, оскільки документи на виплату страхової суми оформлені не у відповідності до Положення про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 року № 59 «Про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ республіки» (далі - Положення № 59, Постанова № 59 відповідно).

11 грудня 2006 року позивач надіслав до ДПА заяву про виплату страхової суми, однак, листом ДПА від 10 січня 2007 року №41/Ш/01-0515 йому було відмовлено в оформленні документів щодо виплати страхової суми у зв'язку з тим, що в наданій довідці МСЕК не зазначено, що захворювання позивача пов'язане з виконанням службових обов'язків в органах податкової служби.

Листом НАСК «Оранта» від 10.10.2007 року №08-05-07/20228 документи ОСОБА_1 повернула до ДПА України без розгляду з огляду на закінчення терміну дії ліцензії Компанії на проведення обов'язкового державного особистого страхування.

Питання, пов'язані із розглядом документів щодо виплати ОСОБА_1 страхової суми за отримане під час проходження служби ушкодження здоров'я, були предметом судового розгляду, наслідком якого є постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2011 року у справі №2-1974/10, залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2011 року, якою визнано незаконною відмову ДПА у прийомі та оформленні документів щодо виплати позивачу страхової суми за отримане під час проходження служби ушкодження здоров'я.

Під час розгляду вищезазначеної справи суд встановив, що ДПА прийняла від ОСОБА_1 заяву та документи на отримання страхової суми в розмірі 214 344 грн 96 коп., 28 серпня 2008 року направила вказаний пакет документів для розгляду до закритого акціонерного товариства (далі - ЗАТ) «Страхова компанія «Брокбізнес» відповідно до укладеного між зазначеним товариством та ДПА договору від 20 червня 2008 року про закупівлю послуг з обов'язкового соціального страхування (страхування службових осіб і посадових осіб податкової міліції та страхування посадових осіб органів Державної податкової служби України), а товариство, в свою чергу, перерахувало ДПА кошти в сумі 174 155 грн 28 коп. для їх постійної виплати ОСОБА_1, що й було зроблено останньою.

Крім того, суд зазначив й про те, що у разі виникнення неузгодженостей щодо розміру виплаченої страхової суми, ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом, враховуючи, що вимоги про стягнення різниці в сумах у межах справи №2-1974/10 ним не заявлялись.

З метою з'ясування обставин невиплати решти суми страхового відшкодування, а саме: 40 189 грн 68 коп. [оскільки, на думку позивача, з врахуванням даних довідки від 17 листопада 2006 року №38 про розмір його грошового забезпечення на день звільнення (4465 грн 52 коп.) належні йому чотирьохрічне грошове забезпечення й відповідно сума страхової виплати повинні становити 214 344 грн 96 коп. (4465 грн 52 коп. х 48 міс.)], ОСОБА_1 звернувся до ДПА із заявою про розгляд документів на виплату страхової суми, що були ним надіслані ще 11 грудня 2006 року, та просив завершити виплату страхової суми й одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, що повинні були бути нараховані до 01 січня 2007 року.

Листом ДПА від 01 березня 2012 року № 8460/Ш/04-0814 позивачу було запропоновано знову подати заяву встановленого зразка та повний пакет документів, передбачених пунктом 5 Порядку виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, й за останнім місцем проходження служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 (далі - Порядок № 707).

Однак, звернувшись із зазначеного питання до Національного університету ДПС, позивач отримав відмову, оформлену листом від 20 квітня 2012 року № 1149/01-24 з посиланням на те, що у Національного університету ДПС не має правових підстав для виплати грошових сум, оскільки страхова сума йому виплачена в грудні 2008 року.

Крім цього, суди встановили, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2011 року по справі №2а-1974/10 встановлено, що позивачу було здійснено виплату грошової допомоги у розмірі 174 155 грн 28 коп., згідно постанови Кабінету Міністрів України від 03 червня 1994 року № 349 «Про затвердження Порядку та умов обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби».

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Закону України від 04 грудня 1990 року № 509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні» (чинного на час виникнення спірних відносин) держава гарантує соціальний захист осіб начальницького складу податкової міліції, на яких поширюються гарантії соціального захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

Згідно зі статтею 23 Закону № 565-ХІІ працівник міліції підлягає обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій. Порядок та умови страхування працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби, йому виплачується одноразова допомога в розмірі від трирічного до п'ятирічного грошового утримання (залежно від ступеня втрати працездатності) і призначається пенсія по інвалідності (частина шоста статті 23).

Відповідно до пункту 3 Постанови Верховної Ради України від 25 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про міліцію», стаття 23 набрала чинності після затвердження постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 року № 59 Положення про порядок і умови державного обов'язкового страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України (далі - Положення № 59, Постанова № 59 відповідно), яким визначено порядок і умови проведення страхових виплат, передбачених законом у разі настання подій, вичерпний перелік яких наведено в законі, встановлено критерії визначення розміру відшкодування в залежності від ступеня втрати працездатності в межах граничної суми, встановленої цією нормою закону. Визначено особу страховика - Національну акціонерну страхову компанію «Оранта» (до 2005 року на підставі безпосередньо положень цієї постанови, а з 2005 року - згідно з результатами проведених тендерів) за рахунок цільових бюджетних коштів, які йому перераховувалися МВС України.

Згідно пункту 3 Положення № 59 з вимогою про виплату страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть звернутися до страховика протягом трьох років з дня настання страхової події.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 1994 року № 349 затверджено Порядок та умови обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби (далі - Порядок та умови № 349).

Відповідно до статті 23 Закону № 565-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги (далі - Порядок № 707, постанова № 707 відповідно), а також визнано такою, що втратила чинність, постанова № 59.

Порядком № 707 визначено, що з 01 січня 2007 року нарахування та виплата одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції здійснюється Міністерством внутрішніх справ України.

При цьому Кабінет Міністрів України постановою від 22 квітня 2009 року № 386 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. № 707» поширив дію постанови № 707 на працівників податкової міліції.

Відповідно до пункту 2 постанови № 707 встановлено, що виплати згідно з цією постановою здійснюються з 01 січня 2007 р. за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання Міністерства внутрішніх справ.

Пунктом 3 зазначеної постанови зобов'язано Міністерство внутрішніх справ завершити виплату страхової суми та одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, що повинні бути нараховані до 01 січня 2007 року.

У відповідності до пункту 1 Порядку №707, одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) працівника міліції під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю. Грошова допомога виплачується членам сім'ї загиблого (померлого), а в разі їх відсутності - його батькам та утриманцям у розмірі десятирічного грошового забезпечення; 2) установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п'ятирічного грошового забезпечення - інвалідам I групи; чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

За наявності у працівника міліції, податкової міліції або членів його сім'ї права на отримання одночасно грошової допомоги та установлених іншими нормативно-правовими актами компенсаційної виплати або одноразової грошової допомоги виплата проводиться з однієї підстави за вибором особи.

Разом з цим, на думку колегії суддів, на час виникнення спірних відносин у позивача не було альтернативи вибору компенсаційних механізмів соціального захисту працівника міліції, оскільки зміст статті 23 визначав обов'язкове особисте державне страхування та передбачав виплату одноразової грошової допомоги саме у вигляді страхової виплати.

На час подання заяви позивачем у 2006 році, виплата здійснювалася у відповідності з Порядком № 349.

При цьому Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2011 року по справі № 2а-1974/10 встановлено, що виплата повинна проводитися згідно з Порядком № 349 та позивачем отримано кошти у розмірі 174 155 грн 28 коп., що здійснено у відповідності до вказаного Порядку.

З огляду на те, що виплата страхових сум згідно з Порядком № 349 здійснювалась відповідними страховиками, та кошти в сумі 174 155 грн 28 коп. були перераховані ЗАТ «Страхова Компанія «Брокбізнес», з яким на той час податковою було укладено відповідний договір, то на думку колегії суддів у відповідачів відсутні правові підстави здійснювати перерахунок та виплату таких сум відповідно до Порядку № 707.

За таких обставин, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Касаційний адміністративний суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Касаційний адміністративний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судами оспорюваних рішень і погоджується з їх висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року у справі № 2а-11854/12/2670 - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

В.М. Кравчук,

Судді Верховного Суду