Справа № 815/1022/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1022/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О. В. Час і місце ухвалення: 17:33, 24.07.2018р., м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Одеської області, третя особа ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

07.03.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до прокуратури Одеської області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Одеської області № 283к від 01.02.2018 року про звільнення позивача з посади заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури та з органів прокуратури; поновити його на раніше займаній посаді; зарахувати до стажу роботи в органах прокуратури період вимушеного прогулу починаючи з 01.02.2018 року по час вирішення спору; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 29.08.2018 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій наголошує, що оскаржуваний наказ про звільнення був виданий відповідачем у час перебування позивача на лікарняному, що є порушенням ч.3 статті 40 Кодексу законів про працю України, яким встановлено заборону на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на наказ прокурора Одеської області від 11.08.2016 року №345, яким встановлено обов'язок працівника прокуратури повідомляти роботодавця або його представника про тимчасову непрацездатність, оскільки вказаний наказ не оприлюднено у встановленому законодавством порядку, а також його не зареєстровано в територіальному управлінні Міністерства юстиції України відповідно до Положення, затвердженого постановою КМУ №731 від 28 грудня 1992 року.

З огляду на зазначене, ОСОБА_2 просить суд скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2018 року як таке, що прийнято з не правильним застосуванням норм матеріального права та з не повним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нове рішення - про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

01.10.2018 року прокуратура Одеської області подала відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперечується, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 04.04.2005 року прийнятий на роботу в органи прокуратури Одеської області, а з 15.12.2015 року призначений на посаду заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури.

06.11.2017 року прокурором Одеської області затверджено висновок про результати службового розслідування стосовно заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2, яким встановлено грубе порушення ним вимог ст.19 Закону №1697-VII, ст.ст. 16, 19, 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року, Присяги працівника прокуратури, Правил етичної поведінки, ст.ст. 2, 9, 217, 223 КПК України, п. 2, 3.1, 6, 12, 12.1 наказу Генерального прокурора України № 4гн від 19 грудня 2012 року.

20.11.2017 року до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП, Комісія) надійшла дисциплінарна скарга прокурора Одеської області про вчинення ОСОБА_2 дисциплінарного проступку (невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків; вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; грубе порушення правил прокурорської етики).

21.11.2017 року до КДКП надійшла дисциплінарна скарга керівника Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України про вчинення ОСОБА_2 дисциплінарного проступку (вчинення ним дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; грубе порушення правил прокурорської етики).

Рішеннями Комісії від 21.11.2017 року та 22.11.2017 року №877дс-17, №886дс-17 відкриті дисциплінарні провадження щодо ОСОБА_2, а 06.12.2017 року дисциплінарні провадження об'єднані в одне, якому присвоєно № 11/2/4-877дс-257дп-17.

Рішенням Комісії від 06.12.2017 року №301дп-17 ОСОБА_2 відсторонено від посади заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області до завершення дисциплінарного провадження.

24.01.2018 року КДКП прийнято рішення №30дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення на заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2, яким вирішено притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності та накласти на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури. В своєму рішенні КДКП вказала, що ОСОБА_2 вчинив дисциплінарний проступок, а саме: грубо порушив правила прокурорської етики, що є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності за п.п.5, 6 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру».

На підставі вищезазначеного рішення, наказом прокурора Одеської області № 238к від 01.02.2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури та органів прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (п.п.5, 6 ч.1 ст.43 Закону України «Про прокуратуру»).

Листом від 01.02.2018 року №11-124-28 відповідач сповістив ОСОБА_2 про прийняття вищезазначеного наказу та зазначив про необхідність прибуття позивачем до відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області з метою ознайомлення ним з наказом, здачі посвідчення працівника органів прокуратури, отримання трудової книжки та отримання копії наказу про звільнення.

06.02.2018 року у приміщенні Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_2 вручено копію наказу про його звільнення та трудову книжку.

При цьому, з 26.01.2018 року по 02.02.2018 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні в Комунальній установі «Ізмаїльський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», з діагнозом гостра-респіраторна вірусна інфекція, що підтверджується наданим до суду листком непрацездатності серії АГШ №565124 від 26.01.2018 року.

ОСОБА_2, оскаржуючи до суду правомірність наказу про його звільнення, підставою для скасування наказу №238к від 01.02.2018 року зазначає те, що його видано у період тимчасової непрацездатності працівника, що є порушенням ч.3 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з правомірності дій відповідача при винесенні оскаржуваного наказу № 238к від 01.02.2018 року.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Згідно ст.1 КЗпП України Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до ст. 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру», який є спеціальним актом вищої юридичної сили та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин прокурорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.16 Закону України «Про прокуратуру» незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності

Згідно положень п.п. 5,6 ч.1 ст.43 Закону України «Про прокуратуру» підставами для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження, зокрема, є вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

Факт вчинення ОСОБА_2 дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; грубе порушення правил прокурорської етики встановлено рішенням КДКП від 24.01.2018 року №30дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення на заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 року, рішення КДКП від 24.01.2018 року № 30дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення на заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 визнано законним.

Оскаржуючи наказ прокурора Одеської області №238к від 01.02.2018 року позивач, як підставу його протиправності, посилався на перебування його з 26.01.2018 року по 02.02.2018 року на амбулаторному лікуванні в Комунальній установі «Ізмаїльський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», з діагнозом гостра-респіраторна вірусна інфекція, що підтверджується наданим до суду листком непрацездатності.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 наголошує, що його звільнення у період тимчасової непрацездатності суперечить приписам ч.3 ст. 40 КЗпП України, якими встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

При цьому, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України, та до нього віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів звертає увагу, що хоча ця справа стосується трудового спору, проте спірні правовідносини виникають із певних особливостей організації і діяльності прокуратури України, статусу прокурорів та є наслідком недотримання заступником керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 встановлених вимог до етичних норм поведінки працівників прокуратури, вчинення під час виконання службових обов'язків дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, а тому беззаперечно повинні регулюватись Законом України «Про прокуратуру», а не КЗпП України.

Таким чином, за наявності рішенням КДКП від 24.01.2018 року № 30дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення на заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 наказ прокурора Одеської області № 238к від 01.02.2018 року не може бути визнано, як «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу».

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ст. 17 Закону України «Про прокуратуру» накази адміністративного характеру, а також вказівки, що прямо стосуються реалізації прокурором функцій прокуратури, видані (віддані) в письмовій формі в межах повноважень, визначених законом, є обов'язковими до виконання відповідним прокурором.

Наказом прокуратури Одеської області №345 від 11.08.2016 року встановлено обов'язок для працівників прокуратур у разі їх відсутності на робочому місці самостійно повідомляти безпосередніх керівників про зазначені обставини, у тому числі в період тимчасової непрацездатності.

В свою чергу, ОСОБА_2 не заперечується факт неповідомлення про свою тимчасову непрацездатність безпосередніх керівників. Апелянт зазначає, що вказаний наказ прокурора Одеської області є нечинним та суперечить вимогам КЗпП України.

Колегія суддів, у свою чергу, зазначає, що правомірність наказу прокуратури Одеської області №345 від 11.08.2016 року не є предметом розгляду даної справи, а відомостей стосовно його скасування у адміністративному чи судовому порядку позивачем не наведено, а тому доводи апелянта суд вимушений відхилити з мотивів їх необґрунтованості.

Більше того, при вирішенні спору колегія суддів враховує, що наказом прокурора Одеської області №1042к від 18.06.2018 року змінено наказ прокурора Одеської області №238к від 01.02.2018 року в частині дати звільнення позивача. Наказано вважати звільненим радника юстиції ОСОБА_2 з посади заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з 05 лютого 2018 року.

Посилання ОСОБА_2 на порушення судом першої інстанції ч.10 ст. 251 КАС України, що виразилося у невідповідності наявної у апелянта копії рішення суду першої інстанції тексту рішення, розміщеного в ЄДРСР, не може бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції у межах даного апеляційного провадження та взагалі не впливає на правомірність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, резюмуючи вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук