Справа № 1840/3134/18
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 р. Справа № 1840/3134/18

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Л.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Скляр О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_3, звернувся до суду з адміністративним позовом, який його представник підтримав в судовому засіданні, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року по досягненню пенсійного віку та наявності 39 років страхового стажу йому була призначена пенсія за віком. 28.12.1998 року він виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де мешкає і на сьогоднішній день. З 1999 року виплата пенсії позивачу була припинена.

07.10.2009 року Конституційним Судом України прийняте рішення, яким визнано неконституційними норми Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», а саме п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону, відповідно до яких припинялися виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення.

Органами Пенсійного Фонду України після ухвалення рішення Конституційним Судом України виплату пенсії не було поновлено, позивач через представника звернувся до Конотопського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з заявою від 08.01.2018 року про поновлення виплати. Відповідачем було відмовлено у зв»язку з тим, що особисто законний представник до управління із оригіналом заяви ОСОБА_3 за встановленою формою, із завіреним нотаріально особистим підписом та оригіналами документів не звертався, крім того не додана апостильована заява про поновлення пенсії за віком, підписана особисто ОСОБА_3, підпис якого завірений нотаріально.

23.06.2018 року представником позивача повторно надіслано до Конотопського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області оригінал заяви ОСОБА_3, про поновлення пенсії, особисто підписаної позивачем разом з нотаріально засвідченими документами.

Своїм листом від 10.07.2018 року відповідач знову відмовив у поновленні пенсії позивачу, обґрунтовуючи відмову тим, що позивачем не дотримано вимогу щодо особистого звернення за поновленням пенсії, оскільки заява передана засобами поштового зв»язку не є особистим зверненням позивача.

Таке рішення пенсійного органу про відмову у поновленні виплати пенсії позивач вважає протиправним і просить скасувати, просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не поновленні виплати пенсії, а також просить зобов»язати відповідача поновити та виплатити пенсію за віком позивачу з 07.10.2009 року, з дня прийняття рішення Конституційним Судом України.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що заява позивача про поновлення пенсії повністю відповідає формі, яка встановлено Додатком 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року №22-1. Зокрема, підпис на заяві належить ОСОБА_3, особа якого посвідчена паспортом громадянина України для виїзду за кордон та посвідчення особи, засвідчена нотаріусом в державі Ізраїль, підпис та повноваження підтверджені печаткою апостиль, відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23.12.2003 року. Тобто вимога щодо особистого звернення дотримана шляхом особистого підпису заяви. Крім того, Закон України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» не містить обмежень на подачу заяви через представника, в тому числі і засобами поштового зв»язку.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти його задоволення заперечив, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення ( перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду України в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення особисто або через представника, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року №22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Відповідно до п.1.7 Порядку днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою ( крім випадків призначення ( поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Однак, позивач особисто або через уповноваженого представника до управління не звертався, відповідно і рішення про відмову у виплаті пенсії не приймалось, заява, що надійшла поштою не розглядалась.

Крім того, відповідач зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивач звернувся до суду 17.08.2018 року, а рішення Конституційним Судом України ухвалене 07.10.2009 року, вважає, що позивач мав об»єктивну можливість звернутися до суду значно раніше.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3. є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 року по досягненню пенсійного віку та наявності 39 років страхового стажу позивачеві була призначена пенсія за віком. 28.12.1998 року він виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де мешкає і на сьогоднішній день. ( том 1 а.с.47-67, 68, 69-72). З 1999 року виплата пенсії позивачу була припинена у відповідності до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» ( в редакції чинній на день припинення виплати).

07.10.2009 року Конституційним Судом України прийняте рішення, яким визнано неконституційними норми Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», а саме п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону, відповідно до яких припинялися виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення.

08.01.2018 року та 23.06.2018 року представником позивача надіслано до Конотопського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області оригінал заяви ОСОБА_3, про поновлення пенсії, особисто підписаної позивачем разом з нотаріально засвідченими документами. ( том 1 а.с. 135-137, 138-141).

01.02.2018 та 10.07.2018 року відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу, обґрунтовуючи відмову тим, що позивачем не дотримано вимогу щодо особистого звернення за поновленням пенсії, оскільки заява передана засобами поштового зв»язку не є особистим зверненням позивача ( том 1 а.с. 40-41, 43) .

Суд вважає, що розглядаючи заяву позивача про поновлення виплати пенсії, відповідачем порушено право на соціальний захист позивача, гарантоване Конституцією України.

Так, відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

З огляду на викладене суд вважає, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Також суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пенсії з огляду на те, що така заява подана не особисто ним чи його представником, виходячи з наступного.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Згідно з п.1.5 Порядку заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

При цьому, у відповідності до п.1.1 вищезазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до п.4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Разом з тим, законодавством не визначено підставою для відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії подання особою заяви за формою, що не відповідає додатку 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, частиною 2 ст.49 Закону визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. Таким чином, з прийняттям рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 та за наявності матеріалів пенсійної справи позивача, у відповідача виник обов»язок відновити виплату пенсію незалежно від подання позивачем заяви.

Враховуючи наведене, невиконання відповідачем обов»язку відновити пенсійні виплати позивачу суд вважає протиправною бездіяльністю останнього.

Вирішуючи питання щодо строків звернення з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту частини першої статті 122 КАС України вбачається, що адміністративний позов може бути поданий в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого не тільки цим Кодексом, а також іншими, тобто спеціальними законами.

Системний аналіз норм чинного законодавства показує, що до правовідносин у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування підлягає застосуванню частина перша, а не друга статті 122 КАС України.

Так, заробітна плата і пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Такий висновок випливає з наступних положень законодавства.

Відповідно до абзацу чотирнадцятого статті 1 Закону України "Про громадянство України" заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів.

З Конвенції та судової практики Європейського Суду з прав людини випливає, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Своїм рішенням від 15 жовтня 2015 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України вирішив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Як вже зазначено судом, заробітна плата і пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), є конституційними гарантіями, суд вважає, що у разі порушення пенсійного законодавства пенсіонер має право звернутися до суду з позовом про поновлення виплати пенсії без обмеження будь-яким строком. Відтак, порушене право позивача на отримання пенсії підлягає захисту з моменту набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 шляхом зобов»язання відповідача поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3

Разом з тим, на думку суду слід відмовити в задоволенні позовної вимоги позивача про визнання протиправним в скасування рішення Конотопського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про відмову у поновленні пенсії позивачу, оскільки в судовому засіданні встановлено, що таке рішення відповідачем не приймалось.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 ( ід.н. НОМЕР_1, АДРЕСА_1, Ізраїль, 29105) до Конотопського об'єднаноого управління Пенсійного фонду України Сумської області ( , вул.Депутатська,2, м.Конотоп, Сумська область, 41615) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною безділяьність Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, яка полягає у непоновленні виплати пенсії ОСОБА_3 та зобов"язати Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 з 07.10.2009 року.

В задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 12 листопада 2018 року.

Суддя Л.М. Опімах