Справа № 360/3093/18
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3093/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області (далі - відповідач, УПФУ в м.Лисичанську Луганської області), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року;

- зобов'язати відповідача виплатити нараховану пенсію позивачу починаючи з 01 травня 2018 року до 31 липня 2018 року (а.с.3-5).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, здобула право на отримання пенсії по інвалідності І групи, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою №924023297 від 28.07.2016. Починаючи з 01 березня 2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, однак не отримує виплати належної їй пенсії з 01 травня 2018 року. Згідно з наданою на адвокатський запит відповіддю Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, на підставі списків осіб, інформація щодо яких потребує перевірки обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній території, отриманих від Державної прикордонної служби, розпорядженням управління від 14.05.2018 виплату пенсії було призупинено з 01.05.2018. Після особистого звернення позивачем, було вирішено поновити виплату пенсії з 01.05.2018, виплата була поновлена на відомість серпня 2018 року. Доплата за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 нарахована на додаткову відомість та буде виплачена за умови фінансування. Таким чином, ОСОБА_1 не отримувала пенсійні виплати з травня 2018 року до липня 2018 року Незважаючи на фактичне звернення до УПФУ в м. Лисичанську Луганської області у червні 2018 року, у серпні 2018 року була виплачена пенсія за один місяць. Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, а тому за захистом своїх прав звернувся до суду. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 29.10.2018 за вхідним реєстраційним номером 29290/2018 надав відзив на позовну заяву від 23.10.2018 №8260/07-33 (а.с.62-63), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що 29.07.2016 року у листопаді позивач звернулась до відповідача з особистою заявою про взяття на облік пенсійної справи. 14.07.2018 згідно розпорядження позивача взято на облік в управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, як внутрішньо-переміщену особу за матеріалами електронної пенсійної справи. 01 травня 2018 року виплата пенсії по пенсійній справі позивача призупинена згідно списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб до з'ясування. Для перевірки фактичного місця реєстрації за довідкою внутрішньо переміщеної особи, до управління Пенсійного фонду України позивач звернулась з особистою заявою. Згідно витягу з протоколу № 77-1 від 09.01.2018 у призначенні (відновлені), згідно з п.1 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджено ПКМУ № 365 від 08.06.2016 року позивачу було відмовлено у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання. В останнє ОСОБА_1 отримала пенсію у травні місяці 2018 року у розмірі 1538,22 грн. Відповідач зазначив, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

20.11.2018 до відділу діловодства та обліку звернення громадян за вхідним реєстраційним номером 33749/2018 представником позивача надано письмові пояснення, в яких зазначено, що заборгованість з пенсійних виплат складає 3 місяці з 01.05.2018 по 31.07.2018. Крім того, представник позивача надала копію адвокатського запиту до УПФУ в м.Лисичанську, на який останній надав відповідь та зазначив, що пенсія ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 по 31.05.2018 буде виплачена на умовах окремого порядку, пенсія за період з 01.06.2018 по 31.07.2018 нарахована на додаткову відомість та буде виплачена за умов фінансування (а.с.78,79,80-81).

Також 21.11.2018 до канцелярії суду відповідачем надано пояснювальну, в якій зазначив, що надати довідку по заборгованості виплати пенсії неможливо, у зв'язку з відсутністю такої заборгованості, так як відсутнє взагалі нарахування пенсії (а.с.83-84).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 07.11.2018 вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 21.11.2018 (а.с.69).

Позивач та представник позивача в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.76,77).

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.75).

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є громадянкою України, паспорт серії НОМЕР_3 виданий 05.08.1999 року Пролетарським РВ УМВС України в Донецькій області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.5-8,9).

Позивач є пенсіонером за інвалідності І групи, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_4 від 30.06.2005 (а.с.11).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 28.07.2016 №924023297 ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с.10).

На виконання ухвали суду від 08.10.2018 Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради надало інформацію, в якій зазначив, що довідка внутрішньо переміщеної особи є дійсною, рішення щодо скасування дії довідки не приймалось (а.с.32).

29.07.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу (а.с.37).

Відповідно до розпорядження від 07.10.2016 №854282 ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по інвалідності (а.с.46).

В матеріалах пенсійної справи наявна заява позивача від 29.07.2016, в якій просив належні суми пенсії перераховувати на поточний рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк» (а.с.41).

Протоколом №14 від 03.10.2016 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено призначити ОСОБА_1 виплату пенсії (а.с.47).

Розпорядженням відповідача від 14.05.2018 було припинено виплату тпенсії позивачу з 01.05.2018 на підставі підпункту 5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплату внутрішньо переміщеним особам та на підставі списку пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб яких надано інформацію згідно інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний контроль (система «Аркан») про відсутність на підконтрольній території понад 60 днів (а.с.55).

06.06.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив поновити виплату пенсії, яку призупинено з 01.05.2018 (а.с.60).

Протоколом №99-1 від 09.07.2018 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено призначити ОСОБА_1 виплату пенсії (а.с.59).

Відповідно до інформації, зазначеної у відповіді від 14.11.2018 №8950/02-31 на адвокатський запит вбачається, що пенсія ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 по 31.05.2018 буде виплачена на умовах окремого порядку, а пенсія за період з 01.06.2018 по 31.07.2018 нарахована на додаткову відомість та буде виплачена за умов фінансування.

Таким чином, судом встановлено, що саме за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року позивачу не виплачено заборгованість з виплати пенсії.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

До даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Враховуючи те, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.05.2018 відбулося не з підстав передбачених ст.49 Закону № 1058-IV, а тому сталося не з вини пенсіонера, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату їй пенсії за минулий час без обмежень будь-яким строком.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера повинна бути йому сплачена.

Враховуючи, що право на виплату пенсії позивач набув з 01.05.2018, проте, станом на час розгляду та вирішення даної справи відповідачем не надано доказів здійснення виплати заборгованості з пенсії, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив в даному випадку протиправну бездіяльність, чим порушив права позивача.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доводи відповідача про те, що виплата заборгованості позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України з моменту його прийняття, при цьому керується підзаконним нормативно-правовим актом - постановою Кабінету Міністрів України №335 від 25.04.2018 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365", суд вважає неприйнятними, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону №1058-IV щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для невиплати пенсії позивачу за період з період з 01.05.2018 по 31.07.2018, таким чином пенсія позивачу за вказаний період повинна бути виплачена без відтермінування на невизначений час.

Викладені відповідачем пояснення від 07.11.2018 №8800/07-33 до відзиву, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість та невиплата пенсії не є доказом в розумінні вимог ст.77 КАС України, оскільки вона протирічить останній відповіді відповідача від 14.11.2018 №8950/02-31 на адвокатський запит. Згідно вказаної відповіді пенсія ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 по 31.05.2018 буде виплачена на умовах окремого порядку, а пенсія за період за період з 01.06.2018 по 31.07.2018 нарахована на додаткову відомість та буде виплачена за умов фінансування.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач відповідно до інформації серії НОМЕР_4 від 30.06.2005 є інвалідом І групи (а.с.11) та відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 295, пунктом 15.5 Розділу Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області (93113, Луганська область, м.Лисичанськ, вул. Ім.В.Сосюри, буд.347, ) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 83000, АДРЕСА_2) заборгованість з пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова