Справа № 826/14807/16
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року 14:20 № 826/14807/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., суддів: Добрівської Н.А., Маруліної Л.О., за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомУповноваженого Верховної Ради України з прав людини
доКабінету Міністрів України
про визнання незаконними та нечинними окремих положень постанови Кабінету Міністрів України №615 від 12 серпня 2015 року, постанови Кабінету Міністрів України №788 від 30 вересня 2015 року та постанови Кабінету Міністрів України №167 від 14 березня 2016 року, -

за участю представників учасників справи:

від позивача - Юрченко Д.О.

від відповідача - Пуленець А.С.

В С Т А Н О В И В:

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати незаконними, дискримінаційними та нечинними підпункти 1, 2 пункту 1 та абзац другий підпункту 1 пункту 2 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 5 листопада 2014 року №637, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 5 листопада 2014 року №637»;

- визнати незаконними, дискримінаційними та нечинними підпункт 1 пункту 1 та підпункт 1 пункту 2 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 5 листопада 2014 року №637, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №788 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 5 листопада 2014 року №637»;

- визнати незаконним, дискримінаційним та нечинним та пункт 3 Змін, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №637, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2016 року №167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що одностороннє визначення державою уповноваженого банку, через рахунки якого здійснюється виплата пенсій або іншої грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам, становить обмеження права особи на свободу вибору банківської установи, через яку особою буде реалізовано право на отримання соціального забезпечення. При цьому, позивач наголосив, що обмеження у реалізації вказаного права обумовлюються лише наявністю ознаки наявності статусу внутрішньо переміщеної особи.

Позивач стверджує, що оскаржувані положення постанов Кабінету Міністрів України №615 від 12 серпня 2015 року, №788 від 30 вересня 2015 року та №167 від 14 березня 2016 року не відповідають нормам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». На думку позивача, вказана ситуація не лише становить порушення права особи на свободу вибору банківської установи, а й ставить вказану категорію осіб у завідомо невигідне становище порівняно з іншими особами, оскільки маючи право обирати банк, в якому особа буде отримувати пенсію чи інший вид грошової допомоги, особа керується принципами зручності та доступності до неї. Умови відкриття та користування такими рахунками в інших банківських установах можуть бути більш вигідними для певної особи з числа внутрішньо переміщених осіб в порівнянні з тими, які визначені АТ «Ощадбанк».

Додатково позивач зазначає, що з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2016 року №167 в АТ «Ощадбанк» запроваджується процедура періодичної ідентифікації пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб. Для встановлення відсутності у ситуації ознак дискримінації необхідно встановити, що обмеження, яке ґрунтується на певній персональній ознаці особи, має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними у демократичному суспільстві.

Представник відповідача у запереченнях на позов зазначив, що оскаржувані постанови були прийняті на виконання вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та з метою реалізації політики у сфері соціального захисту переміщених осіб, а відтак надання АТ «Ощадбанку» статусу уповноваженого банку в межах зазначеної програми здійснено Кабінетом Міністрів України в межах наданих чинним законодавством повноважень. Представник відповідача стверджує, що надання можливості оскаржуваними постановами забезпечувати виплати через установи уповноваженого банку, який має найбільш розгалужену мережу банківських установ, пенсій, довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам зумовлено об'єктивною необхідністю у соціальному забезпеченні десятків тисяч осіб, що не входять до перелічених категорій.

На думку представника Кабінету Міністрів України, оскаржувані постанови не тільки надають можливість забезпечити здійснення адресних виплат через установи уповноваженого банку, але й водночас не позбавляють права відповідних одержувачів коштів, отримати такі виплати, та за необхідності і бажання, розмістити отримані кошти у будь-якій іншій банківській установі, а відтак Кабінет Міністрів України, видавши оскаржувані постанови, діяв в межах повноважень та на виконання законів.

Разом з тим, АТ «Ощадбанк» є одним банком, вклади якого 100 % гарантуються державою в розумінні частини 2 статті 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Щодо процедури повторної ідентифікації внутрішньо переміщених осіб одержувачів пенсійних та соціальних виплат уповноваженим банком представник Кабінету Міністрів України зазначив, що з метою виконання вимог законодавства України, зокрема, у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк зобов'язаний здійснювати ідентифікацію та верифікацію осіб - представників клієнта - суб'єкта господарювання, які мають право розпоряджатись рахунками та/або майном як під час відкриття рахунків суб'єктам господарювання, так і в разі надання суб'єктом господарювання права розпоряджатись рахунком(ами) іншому представникові.

Представник Кабінету Міністрів України стверджує, що позивачем не надано належних доказів стосовно того, що процедура повторної ідентифікації внутрішньо переміщених осіб одержувачів пенсійних та соціальних виплат уповноваженим банком є необґрунтованою.

Також, стосовно доводів позивача про дискримінаційність положень оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України представник відповідача повідомив, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, тобто якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо не має розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

Представник позивача подав до суду відзив на заперечення проти позову, у якому стверджує, що шляхом видання відповідачем оскаржуваних постанов визначено додаткові умови отримання пенсій внутрішньо переміщеними особами, які не встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Також, на думку представника позивача, необґрунтованим вважається посилання Кабінету Міністрів України на норми Законів України «Про банки і банківську діяльність» та «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення» при поясненні причин необхідності запровадження процедури фізичної ідентифікації пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (головуючий суддя Аблов Є.В.).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Кабінету Міністрів України про залишення позовної заяви без розгляду в частині визнання незаконними та нечинними окремих положень постанов Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року №615 та від 30 вересня 2015 року №788.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року справу прийнято до провадження суддею Детярьовою О.В. та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року справу прийнято до провадження суддею Власенковою О.О. та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Кузьменко А.І. та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 15 листопада 2018 року представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову.

Заслухавши пояснення сторін, які з'явилися в судове засідання, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

12 серпня 2015 року Кабінетом Міністрів України видано постанову №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 5 листопада 2014 року №637», підпунктом 1, 2 пункту 1 Змін якої, визначено, що у Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596:

1) пункт 6 доповнити реченням такого змісту: «Для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, і перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., №81, ст. 2296), уповноваженим банком є АТ «Ощадбанк».»;

2) пункт 12 після слів «грошової допомоги» доповнити словами «, крім осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення,».

Також, абзацом другим підпункту 1 пункту 2 Змін вирішено в абзаці першому пункту 1 доповнити абзац реченнями такого змісту: «Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та з використанням його платіжних пристроїв. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому.».

30 вересня 2015 року внесено Зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 та від 5 листопада 2014 року №637, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України №788.

Підпунктом 1 пункту 1 Змін пункт 6 викладено в такій редакції: « 6. Одержувачі пенсій та грошової допомоги самостійно обирають уповноважений банк, де відкривають поточний рахунок. Для внутрішньо переміщених осіб, які перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., №81, ст. 2296; 2015 р., №70, ст. 2312), уповноваженим банком є АТ «Ощадбанк».».

Також, підпунктом 1 пункту 2 Змін у постанові Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №637 пункт 1 викладено в такій редакції: « 1. Установити, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., №81, ст. 2296; 2015 р., №70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та з використанням його платіжних пристроїв. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому. Зазначені виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії такої довідки, виданої після 9 вересня 2015 року. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати.».

Пунктом 3 Змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №167 від 14 березня 2016 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», у постанові Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (Офіційний вісник України, 2014 р., №95, ст. 2736; 2015 р., №81, ст. 2695) пункт 1 викласти в такій редакції: « 1. Установити, що:

призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., №81, ст. 2296; 2015 р., №70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором;

призначені починаючи з 1 травня 2016 року внутрішньо переміщеним особам пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), усі види соціальної допомоги та компенсації, довічні державні стипендії, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, виплачуються через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

починаючи з 1 липня 2016 року виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати їм пенсій здійснюється емісія платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.

Строк дії карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, встановлюється до трьох років за умови проходження фізичної ідентифікації клієнта в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» перші 2 рази кожні шість місяців, у подальшому - кожні 12 місяців. Після завершення строку дії картки вона перевипускається за рахунок публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

За відсутності проходження фізичної ідентифікації одержувачів пенсій публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зупиняє видаткові операції за поточним рахунком до моменту звернення клієнта та щомісяця повідомляє Мінфіну.

Зазначені у цьому пункті виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати.»;

доповнити постанову пунктами 4 і 5 такого змісту:

« 4. Пенсійному фонду України до 15 квітня 2016 року розробити та погодити з Міністерством соціальної політики і публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» порядок емісії платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису та порядок обміну інформацією між Пенсійним фондом України та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», необхідні для відкриття рахунків одержувачам пенсій.

5. Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України»: забезпечити до 1 липня 2016 року відкриття поточних рахунків та видачу платіжних карток за зверненням відповідно до абзацу другого пункту 1 цієї постанови внутрішньо переміщених осіб, які не обслуговуються в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України»;

не пізніше ніж з 1 серпня 2016 року розпочати за зверненням клієнтів за власний рахунок виготовлення та обмін існуючих платіжних карток на платіжні картки, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.».

Незгода позивача із законністю внесених оскаржуваними постановами змін зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з позовом, до 15 грудня 2017 року) правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Частиною 2 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з позовом, до 15 грудня 2017 року) визначено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

При цьому, обов'язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з позовом, до 15 грудня 2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Також, суд враховує вимоги пункту 10 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (тут і надалі в редакції Закону України №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Пунктом 18 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції після 15 грудня 2017 року) передбачено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції після 15 грудня 2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що предметом оскарження може бути нормативно-правовий акт, який встановлює, змінює, припиняє права та обов'язки, зокрема і суб'єкта оскарження.

При цьому, підпунктом 1 частини 1 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Також, згідно з пунктом 10 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції після 15 грудня 2017 року) передбачено, що у позовній заяві зазначаються у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Позивач зазначає, що звернення до суду з даним позовом зумовлено необхідністю захисту суспільних інтересів в умовах дискримінації.

Згідно статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

У силу частин 1 та 2 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України, останні містять у собі правові норми, спрямовані на регулювання виплат соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Так, нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

За змістом правової норми статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Приписами частин 1-3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Перереєстрація безробітних, яких у подальшому було зареєстровано як внутрішньо переміщені особи, здійснюється державною службою зайнятості за місцем перебування фактичного проживання особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Кабінет Міністрів України: 1) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону; 2) забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції; 3) у разі настання обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, які спричинили масове (більше 100 тисяч осіб) переміщення громадян України, або у разі продовження дії обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, понад 6 місяців затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання; 4) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

На виконання вказаних законодавчих положень Кабінетом Міністрів України, тобто у межах наданих останньому повноважень, прийнято постанову «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року №637, до якої оскаржуваними постановами Кабінету Міністрів України №615 від 12 серпня 2015 року, №788 від 30 вересня 2015 року та №167 від 14 березня 2016 року внесено зміни, які позивач вважає незаконними та дискримінаційними.

При цьому, за змістом пункту 1 Постанови № 637 в редакції оспорюваних змін до неї, такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.

Отже, внутрішньо переміщених осіб вказаним актом Кабінету Міністрів України не позбавлено права на отримання соціальних виплат за місцем їхнього проживання, яке передбачено положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Крім цього, суд звертає увагу на те, що метою прийняття відповідачем оскаржуваних постанов є збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення; забезпечення виплати пенсійних і соціальних допомог; недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат.

Оскаржувані постанови №615 від 12 серпня 2015 року, №788 від 30 вересня 2015 року та №167 від 14 березня 2016 року є спеціальними нормативно-правовими актами, виданими на виконання вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що встановлюють гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Разом з тим, постанови №615 від 12 серпня 2015 року, №788 від 30 вересня 2015 року та №167 від 14 березня 2016 року прийняті з метою удосконалення системи призначення здійснення контролю за соціальними виплатами внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином, враховуючи те, що оспорюванні зміни до постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року №637 були прийняті на виконання вищезазначених положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та з метою реалізації політики у сфері соціального захисту переміщених осіб, надання Ощадбанку статусу уповноваженого банку в межах зазначеної програми здійснено Кабінетом Міністрів України на виконання Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та в межах наданих Кабінету Міністрів України повноважень.

При цьому, вони не тільки надають можливість забезпечити здійснення адресних виплат через установи уповноваженого банку, але й водночас, не позбавляє права відповідних одержувачів коштів отримати такі виплати та, за необхідності і бажання, розмістити отримані кошти в будь-якій іншій банківській установі.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що Кабінет Міністрів України, приймаючи оспорювані зміни до постанови «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року №637, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки будь-яких обмежень прав громадян, зокрема, внутрішньо переміщених осіб, пов'язаних із соціальними виплатами, не встановлено.

Посилання позивача на норми статей 24 та 46 Конституції України як на підставу позовних вимог не беруться судом до уваги, оскільки в межах даного спору судом перевіряється виключно законність оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України.

Так, перевірка законності цих актів полягає у з'ясуванні їх відповідності законам України, а не Конституції України.

Також, підставами для прийняття судом рішення щодо незаконності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність правовим актам вищої юридичної сили; порушення встановленої законом процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення повноважень при їх прийнятті.

Суд звертає увагу, що доводи позивача ґрунтуються на наявності у Змінах, внесених оскаржуваними постановами до постанови «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року №637, дискримінації, яка проявляється у тому, що особа має право самостійно обирати банк, з яким вступати в договірні відносини, в тому числі для отримання соціальних виплат, проте внутрішньо переміщені особи повинні відкривати рахунок для таких виплат виключно в установах Ощадбанку.

Так, за визначенням пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року №5207-VI дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» передбачено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Статтею 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

При цьому, не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» розроблення проектів нормативно-правових актів здійснюється з обов'язковим урахуванням принципу недискримінації.

В пояснювальній записці до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 14 березня 2016 року №167 вказано, що у проекті акта відсутні положення, які містять ознаки дискримінації.

При цьому, проект постанови розроблено з метою збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, району проведення АТО чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсій та соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат, запобігання фінансуванню тероризму.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 та від 05 листопада 2014 року №637» від 12 серпня 2015 року №615, у проекті акта відсутні положення, які містять ознаки дискримінації.

Також вказано, що проект постанови розроблено з метою збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, району проведення АТО чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсій та соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат, запобігання фінансуванню тероризму. У зв'язку з цим і пропонується внести зміни до постанов Кабінету Міністрів України, якими передбачити здійснення зазначених виплат виключно у мережі установ та банкоматів АТ «Ощадбанк».

Крім того, відповідно до пояснювальної записки до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 та від 05 листопада 2014 року №637» від 30 вересня 2015 року №788, у проекті акта відсутні положення, які містять ознаки дискримінації.

Аналіз наведених фактичних обставин справи свідчить про те, що внутрішньо переміщені особи, зокрема, потребують спеціального захисту з боку держави, надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом, встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян, а тому оспорюванні позивачем зміни до постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 не можуть вважатися дискримінаційними в розумінні положень Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування законності оскаржуваних постанов з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя А.І. Кузьменко
Судді Н.А. Добрівська Л.О. Маруліна

Повний текст рішення суду виготовлений 21 листопада 2018 року.