Справа № 240/4921/18
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Житомир справа № 240/4921/18

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черноліхова С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу №202 від 04.10.2018, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду та просить:

-визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою викладену у наказі №202 від 04.10.2018 з послідуючою передачею земельної ділянки в оренду на термін 49 років для сінокосіння за клопотанням від 03.05.2018;

- скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №202 від 04.10.2018;

- зобов'язати відповідача надати дозвіл йому на виготовлення проекту землеустрою для сінокосіння земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 яка розташована на території Брусилівського району Житомирської області з послідуючою передачею оренду на 49 років;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на користь ОСОБА_1 2606,10 грн понесені витрат на правову допомогу у розмірі 2606,10 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не було виконане рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04.09.2018 у справі №806/2946/18 та не розглянуло його клопотання від 03.05.2018. Вказав, що в наказі №202 від 04.10.2018 про розгляд клопотання відсутнє посилання на невідповідність місця розташування земельної ділянки згідно графічних матеріалів долучених до його клопотання, що є єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Вважаючи свої права порушеними звернувся до суду із вказаним позовом.

22.10.2018 ухвалою судді відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

У визначений судом строк, представник відповідача подав до суду відзив від 08.11.2018 на позовну заяву. Свою правову позицію обґрунтовує наступним. Вказано, що Головним управління Держгеокадастру у Житомирській області на виконання рішення суду було розглянуто клопотання від 03.05.2018 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та у зв'язку із порушенням вимог ст..ст.34, 123, 134 Земельного кодексу України відмовлено у наданні такого дозволу. Зазначив, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 на яку претендує позивач відповідно до Публічної кадастрової карти України відсутня. Водночас вказавши, що земельна ділянка за тим самим кадастровим номером, яка знаходиться на території Брусилівського району площею 59,1192 га відноситься до земель водного фонду та позивач може отримати її лише на конкурентних умовах (аукціоні). Вважає, що вимога зобов'язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою є втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. У зв'язку із чим позовні вимоги вважає необґрунтованими, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області не є розпорядником земель водного фонду до яких належить земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 та не може виступати відповідачем у даній справі.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у відповідності до ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України за наявними у справі матеріалами, оскільки дана справа належить до категорії справ незначної складності

Перевіривши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що 03.05.2018 року позивач звертався до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки площею 59,1192 га за кадастровим номером НОМЕР_2 на території Брусилівського району Житомирської області з послідуючою передачею в оренду для сінокосіння терміном на 49 років. Додатком до вказаного клопотання зазначені графічні матеріали (а.с.27), однак Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області відмовило у наданні такого дозволу.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, викладеною у листі №Г-5393/0-2929/0/22-18 від 25 травня 2018 року Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.09.2018 визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за клопотанням від 03 травня 2018 року, оформлену листом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області вих. №Г-5393/0-2929/0/22-18 від 25 травня 2018 року та зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03 травня 2018 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення для сінокосіння у користування терміном на 49 років земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 на території Брусилівського району Житомирської області, за результатами якого прийняти рішення із врахуванням положень статті 123 Земельного кодексу України та встановлених обставин справи.

На виконання вищевказаного рішення суду Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області направило на адресу позивача наказ №202 від 04.10.2018 про розгляд клопотання від 03 травня 2018 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вказаного клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення для сінокосіння у користування терміном на 49 років земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 на території Брусилівського району Житомирської області, у зв'язку із порушенням вимог ст.ст.34, 123, 134 Земельного кодексу України.

Вважаючи рішення відповідача протиправним та необґрунтованим, а свої права порушеними звернувся до суду за даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Пунктом "а" ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі - ЗК України) визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст. 116 ЗК України.

Зокрема, відповідно до частин першої-третьої ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Разом з тим порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 ЗК України.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами ч. 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи (п.7 цього ж Положення).

Аналіз процитованих правових норм дає підстави вважати, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17.

Натомість, у наказі №202 від 04.10.2018 відповідач жодної підстави визначеної приписами ст.118 ЗК України для відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, не вказав. Більш того послався лише на порушення вимог ст.ст.34,123,134 ЗК України, не обґрунтувавши вказані порушення та не вказавши, які саме порушення вчинив позивач.

Разом з тим, представник відповідача не надав жодного доказу на підтвердження того, що саме земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 належить до земель водного фонду та у зв'язку із чим у Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області відсутні повноваження розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, хоча висловлює таку позицію у відзиві на позовну заяву.

Більше того, матеріалами справи не підтверджено твердження представника відповідача про відсутність вказаної земельної ділянки у Публічній кадастровій карті України, як підстави для відмови у розгляді клопотання від 03.05.2018.

Таким чином, відповідач, в силу вимог ЗК України та покладених на нього обов'язків, зобов'язаний в кожному випадку дослідити фактичні обставини повно та всебічно для з'ясування наявності чи відсутності встановлених законом підстав для відмови в задоволенні заяви, проте жодної з вичерпних підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, наведених у ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідач не зазначив.

Отже, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень є перевірка, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

З огляду на те, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні клопотання від 03.05.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не дотримався вимог ЗК України, таке рішення не може відповідати приписам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає скасуванню.

Крім того, суд наголошує, що відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Судової палати в адміністративних справах від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що при розгляді клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки, Головне управління Держеокадастру у Житомирській області діяло не на підставі та не у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Щодо твердження відповідача про неможливість судового втручання у його дискреційні повноваження суд акцентує увагу на наступному.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Вказана позиція суду підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у справі №805/2296/17-а.

Відтак, враховуючи те, що під час судового розгляду встановлено факт протиправної поведінки відповідача, суд вважає, що ефективним способом порушеного права позивача у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є зобов'язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у користування (в оренду) земельної ділянки для сінокосіння, що не є втручанням в його дискреційні повноваження.

За таких обставин, суд визнає протиправним наказ №202 від 04.10.2018 про розгляд клопотання, яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема вважає необхідним скасувати вказаний наказ та зобов'язати відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, з урахуванням позиції суду.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області понесених витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Приписами частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (ч.3 ст.132 КАС України).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію необґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

До матеріалів справи на підтвердження розміру судових витрат у сумі 2606,10 грн на правову допомогу, позивачем надано до суду: копію договору №1 про надання професійної правової допомоги від 08.10.2018 (а.с.11), копію квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 10.10.2018 про сплату за вказані послуги та актом приймання-передачі грошових коштів за послуги адвоката по наданню професійної правової допомоги (а.с.10,12), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а.с.9), з якого вбачається, що адвокат Нестеренко М.М. виконав роботу по юридичному аналізу спірного питання та надав консультацію та узгодження правової позиції щодо позову, вартість вказаних послуг складає 1116,90 грн (1 год 30 хв), а підготовка і складання позовної заяви становить 1489,20 грн (2 год.)

Проте, з наданих суду документів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, суд не має можливості пересвідчитися, що вказані витрати пов'язані з розглядом саме даної справи, оскільки в згаданих документах відсутні посилання на відомості про сторін у справі, предмет позову, номер та дату оскаржуваного наказу.

Водночас, доказів на підтвердження фактичного отримання коштів у розмірі 2606,10 грн адвокатом Нестеренком М.М. від ОСОБА_1, суду не надано. Вказаний факт має бути підтверджено витягом з Книги обліку доходів і витрат адвоката як фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність за відповідний період, та квитанцією до прибуткового касового ордера.

Суд акцентує увагу, на тому, що квитанція №1 від 10.10.2018 на суму 2 606,10 грн на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, яка міститься в матеріалах справи підписана та видана адвокатом, без доказів оприбуткування цих коштів у відповідності до норм податкового законодавства України, відповідно не може слугувати достовірним та достатнім доказом понесення витрат на правничу допомогу позивачем.

Відтак, матеріалами справи не підтверджені належні докази на підтвердження факту надання адвокатом Нестеренком М.М. правничої допомоги по підготовці та складанні позовної заяви та відсутні правові підстави для задоволення вказаної вимоги.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №202 від 04.10.2018 про розгляд клопотання від 03.05.2018 ОСОБА_1 та надання дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою.

Судові витрати відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (вул. Довженка, 45, м. Житомир, 10002, ) від 04.10.2018 №202 про розгляд клопотання ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 12642, РНОКПП НОМЕР_1) у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у користування (в оренду) строком на 49 років земельної ділянки для сінокосіння, площею 59,1192 га, яка розташована на території Брусилівського району Житомирської області, згідно клопотання ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 12642, РНОКПП НОМЕР_1) від 03 травня 2018 року.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області (вул. Довженка, 45, м. Житомир, 10002, ) надати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 12642, РНОКПП НОМЕР_1) дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у користування (в оренду) строком на 49 років земельної ділянки для сінокосіння, площею 59,1192 га, яка розташована на території Брусилівського району Житомирської області, згідно клопотання ОСОБА_1 від 03 травня 2018 року.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст.255 КАС України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його складення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов