Справа № 825/2304/18
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2304/18 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Федотова І.В.,

суддів: Ганечко О.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Седика Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Республіки Ємен ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.05.2018 № 161-18 про відмову у визнанні громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державнуу міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт вказує на те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позивача є об'єктивні побоювання, що у разі повернення до Ємену йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч.4 ст.229, ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.12.2017 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що була прийнята до розгляду УДМС України в Чернігівській області.

Під час процедури розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача встановлено наступне, що також підтверджується матеріалами особової справи позивача:

- є громадянином Ємену, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- за національністю араб, за віросповіданням - мусульманин (канонів ісламу не дотримується);

- зі слів, неодружений, дітей не має;

- у 2010 році отримав вищу освіту в Університеті Адену, з 2011 по 2016 роки працював у місті Сана;

- у 2016 році легально приїхав до Російської Федерації з метою навчання в Центрі довузівської підготовки іноземних громадян Інституту міжнародної освіти Тульського державного Університету, мав студентську візу терміном дії до 17.10.2017;

- до України прибув нелегально 15.08.2017;

- постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/10157/17 примусово видворений за межі території України та затриманий з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні;

- за захистом до УДМС України в Чернігівській області звернувся після його затримання та поміщення в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України;

- ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали;

- не має документів, що підтверджують факти переслідування;

- до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався та не був причетний до інцидентів із застосуванням до нього фізичного насильства через расу, релігію, національність, громадянства та політичні погляди.

Щодо себе позивач надав наступні свідчення:

В анкеті та реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно себе позивач надав наступні свідчення: є громадянином Ємену, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження - Ємен, за національністю Ємен, за віросповіданням - мусульманин, але не слідує традиціям; має особисту ІД картку НОМЕР_1; неодружений, дітей не має; має середню освіту та диплом бакалавра; володіє арабською, англійською та російською мовами; легально покинув територію Ємену 16.10.2016 за допомогою автобусу; до України прибув нелегально з території Російської Федерації 15.08.2017, кордон перетинав пішки та автомобілем; на території Російської Федерації за отриманням статусу біженця не звертався; виїхав з Ємену через погрози з боку ІДІЛ в Ємені; члени його родини в політичних, військових, громадських та релігійних організаціях не перебували та не перебувають; до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався; не був причетний до інцидентів із застосуванням до нього фізичного насильства через расу, релігію, національність, громадянства та політичні погляди; невійськовозобов'язаний; документи, що підтверджують факти переслідування відсутні.

В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що остання робота його батьків спричинила погрози йому та його батькам з боку ІДІЛ в Ємені, а тому він покинув країну, з приводу своєї орієнтації зазначив, що надасть пояснення під час інтерв'ю.

Проте, рішенням ДМС України від 18.05.2018 № 161-18 позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу УДМС України в Чернігівській області було направлено відповідне повідомлення № 51 від 29.05.2018.

Позивач, вважаючи вказане рішення протиправним, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) передбачено, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 7 ст.7 вищевказаного Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини четвертої ст.8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1, п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились (ч.6 ст.8 Закону).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частина 7 ст.8 Закону).

Згідно частини 2 статті 12 Закону передбачено, що рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

На переконання колегії суддів, відповідачем правомірно встановлено відсутність обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Судова колегія зазначає, що наявні у справі матеріали не дають підстав для висновку про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань, на що посилається позивач згідно поданих до міграційного органу документів.

Так, згідно з офіційною інформацією, яка викладена в листі міністерства закордонних справ України від 01.02.2018 № 650/17-110-311 «військовий конфлікт між повстанцями руху «Ансар Алла» разом із колишнім президентом А.Салехом, які наразі контролюють столицю м.Сана, та урядовими силами на чолі з міжнародно визнаним главою країни А.Хаді, штаб-квартира яких розташована в м.Аден, триває з 2014 року. У березні 2015 року Саудівська Аравія та низка країн Аравійського півострову розпочали військову операцію щодо звільнення території Ємену, підконтрольних хусітам. Наразі найбільш небезпечними для проживання та перебування районами, які до цього часу перебувають під контролем повстанців, є південно-західна частина країни зі столицею в м.Сана та території північно-західного кордону із Саудівською Аравією».

Проаналізувавши інформацію по країні походження позивача судом першої інстанції вірно враховано, що переслідувань за релігійними, національними чи расовими ознаками, а також через належність до певних соціальних груп чи політичних переконань в даній країні не відбувається, а військовий конфлікт відбувається не на всій території країни.

При цьому, зі свідчень, аргументів та тверджень позивача, наданих УДМС України в Чернігівській області вбачається, що останній не зміг описати характер переслідування та наслідки такого переслідування.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, обґрунтовані побоюванням стати жертвою переслідувань за приналежність до певної соціальної групи - ЛГБТ спільноти, оскільки інформація з соціальних мереж дані обставини не підтверджує. Інших належних доказів, відповідно до ст.73 КАС України, позивачем надано не було.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що належність громадян іншої держави до певної соціальної спільноти не свідчить беззаперечно, що такі особи є потенційними біженцями або особами які потребують додаткового захисту.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що позивач безперешкодно та легально виїхав з Ємену і тривалий час проживав та перебував на території третьої безпечної країни - Російській Федерації, де за захистом не звертався.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Республіки Ємен добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у перелік у критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду справи судом встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

При цьому, суд також зазначає, що згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зазначені вимоги кореспондуються з правилами доказування, визначеними ч. 1ст. 77 КАС України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Таким чином, саме на особу, яка звертається із заявою про надання статусу біженця покладено обов'язок доведення обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідування у країні її походження.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №826/880/17.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права у зв'язку з чим, колегія суддів залишає його без змін.

Керуючись ст.ст.229, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329 - 331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді: