Справа № 826/1209/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року № 826/1209/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16 серпня 2013 року №,-
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 16 серпня 2013 року № та податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 16 серпня 2013 року № Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що податковий орган не врахував факт того, що ФОП ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування та сплачувала єдиний податок у відповідності до свідоцтва про сплату єдиного податку від 01 січня 2012 року. При цьому, основним із видів господарської діяльності позивача є здавання в оренду власного нерухомого майна. Також позивач стверджує, що контролюючим органом не підтверджено жодними доказами факт того, що позивачем здається в оренду нерухоме майно, площа якого перевищує 300 кв.м.

На думку позивача, податковим органом безпідставно не була врахована норма підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, в силу якої платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку за земельні ділянки, що використовуються ними безпосередньо для провадження господарської діяльності. Крім того, позивач вказує на відсутність в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану за нею земельну ділянку, що знаходиться під належною їй на праві власності частиною нежилої будівлі.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року, адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2018 року касаційна скарга Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві задоволена частково, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2014 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року скасовані. В частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 16 серпня 2013 року № ухвалено нове рішення про відмову в її задоволенні. В частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 16 серпня 2013 року № справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи адміністративну справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що «на підтвердження правомірності застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності в охоплений перевіркою період позивачем долучено ряд договорів оренди (найму) нежитлових приміщень з додатками до них та актів здачі-приймання орендованих приміщень.

Вимоги ж частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), зобов'язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з'ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин справи.

У спірному випадку суди в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі не встановили, які саме нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини надавались Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в оренду протягом 2012 року та першого кварталу 2013 року, якою площею, на підставі яких правочинів та яким фізичним/юридичним особам».

При цьому, Верховний Суд звернув увагу, що орган доходів і зборів відповідно до принципу офіційності в даній ситуації повинен достеменно довести факт надання позивачем в оренду нежитлових приміщень (споруд, будівель) та/або їх частин, загальна площа яких перевищує 300 кв. м., як підставу для висновку про правомірність прийняття розглядуваного акта індивідуальної дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року адміністративна справа №826/120914 прийнята до провадження суддею Кузьменко А.І., замінено відповідача - Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві її правонаступником - Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач) та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

В ході нового розгляду даної справи представник позивача зазначила про необґрунтованість прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 16 серпня 2013 року №, оскільки максимальна площа, яка здавалась Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 становила 295 кв.м. у І кварталі 2012 року, 267 кв.м. у ІІІ та IV кварталах 2012 року та 267 кв.м. у І кварталі 2013 року, а відтак перевищення ліміту, визначеного підпунктом 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 розділу ХІV Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), здійснено не було.

Представник податкового органу під час нового розгляду даної справи на виконання вимог постанови Верховного Суду від 07 серпня 2018 року не надав жодних доказів, а в письмових поясненнях зазначив, що в порушення підпункту 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 розділу ХІV Податкового кодексу України позивач не мала права застосовувати спрощену систему оподаткування обліку та звітності в 2012-2013 роках, оскільки здавала в оренду власне нежитлове приміщення, загальна площа якого перевищує 300 кв.м., а саме криту автостоянку, що розташована за адресою АДРЕСА_2 площею 1057,80 кв.м. Факт здачі в оренду всієї площі нежитлового приміщення підтверджується, на думку представника податкового органу, рішенням ДПС України від 22 листопада 2012 року №9567/о/71-12/10-22-5 про результати розгляду скарги та деклараціями платника єдиного податку за 2012 рік та І півріччя 2013 року.

В судовому засіданні 20 листопада 2018 року представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги. Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в скасуванні податкового повідомлення-рішення від 16 серпня 2013 року №.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 12 липня 2013 року по 18 липня 2013 року відповідно до вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 розділу ІІ Податкового кодексу України, наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків-фізичними особами» від 14 березня 2013 року №395, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2013 року за №607/23139, згідно повідомлення на документальну позапланову невиїзну перевірку від 12 липня 2013 року №3/Ч/17-225, та наказу від 12 липня 2013 року №67, виданих Державною податковою інспекцією у Святошинському районі м. Києва ДПС, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відповідно до затвердженого плану перевірки, за результатами якої складено відповідний акт перевірки від 25 липня 2013 року №32-512/17-20/.

В ході проведення такої документальної перевірки, зокрема, під час перевірки правильності визначення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 оподатковуваного доходу, податковий орган прийшов до висновку, що фізична особа здавала в оренду власне нежитлове приміщення, загальна площа якого перевищує 300 кв.м., а саме криту автостоянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 1057,80 кв.м., яка набута у власність підприємцем на підставі договору дарування від 01 вересня 2006 року, відповідно поданих заяв на застосування спрощеної системи оподаткування від 23 січня 2012 року вх. Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва ДПС за №12121/Ч та були визначені види діяльності КВЕД 70.20.1, 70.20.2 здавання в найм власної нерухомості виробничо-технічного призначення, невиробничого призначення. На думку перевіряючих, підтвердженням цього є задекларований дохід, отриманий Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 згідно з поданих до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва ДПС деклараціями платника єдиного податку за 2012 року та І півріччя 2013 року (задекларовано суму доходу 212 970,00 грн. за 2012 рік та 99 450,00 грн. за І півріччя 2013 року) та рішення про результати розгляду скарги ДПС України від 22 листопада 2012 року №9567/о/71-12/10-22-5 щодо оскарження рішення по сплаті за землю в 2012 році, в якому зазначено, що на підставі договору дарування від 21 вересня 2006 року ОСОБА_2 передано 1/2 автостоянки у власність ОСОБА_1 загальною площею 1057,80 кв.м., яка становить частину майнового комплексу (2115 кв.м.), що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

В акті перевірки контролюючий орган стверджує, що наявні факти, які підтверджують здачу в оренду всієї площі нежитлового приміщення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, а саме 1057,80 кв.м., що не дозволяє застосовувати спрощену систему оподаткування.

У висновку акта перевірки зазначено, що перевіркою встановлено порушення:

- підпункту 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, в силу якої Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не мала права застосовувати спрощену систему оподаткування обліку та звітності в 2012 - 2013 роках тому що здавала в оренду нежитлове приміщення більше 300 м.кв.;

- пункту 293.4 статті 293 Податкового кодексу України, а саме: неправомірно перебуваючи на спрощеній системі оподаткування протягом 2012 - 2013 років Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не задекларувала та не сплатила єдиний податок за ставкою 15% та у зв'язку з цим занизила податкові зобов'язання по сплаті єдиного податку на загальну суму 31 242, 00 грн., в т.ч. за 2012 рік в сумі 21 297, 00 грн., за І-е півріччя 2013 року в сумі 9 945,00 грн.;

- підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України, що полягає у неподанні Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до податкової інспекції станом на 30 червня 2013 року заяви на зміну системи оподаткування.

На підставі зазначених висновків акта перевірки, Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві видано податкове повідомлення-рішення від 16 серпня 2013 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з єдиного податку в розмірі 39 085,00 грн., в т.ч. за основним платежем у розмірі 31 242,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 7 810,50 грн.

На виконання вимог постанови Верховного Суду від 07 серпня 2018 року, судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) під «спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності» розуміється особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно пункту 291.3 статті 291 вказаного Кодексу юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб'єкт господарювання подає до органу державної податкової служби заяву, що передбачено вимогами підпункту 298.1.1 пункту 298.1 статті 298 Податкового кодексу України.

У відповідності до пунктів 299.1 та 299.5 статті 299 Податкового кодексу України свідоцтво платника єдиного податку видається безоплатно суб'єкту господарювання, який подав до органу державної податкової служби заяву щодо обрання або переходу на спрощену систему оподаткування, протягом 10 календарних днів з дня подання суб'єктом господарювання заяви.

При цьому, у відповідності до пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України у свідоцтві платника єдиного податку зазначаються такі відомості: 1) найменування суб'єкта господарювання, код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - підприємця, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків); 2) дані документа, що підтверджує державну реєстрацію юридичної особи або фізичної особи - підприємця відповідно до закону; 3) податкова адреса суб'єкта господарювання; 4) місце провадження господарської діяльності; 5) обрані фізичною особою - підприємцем першої та другої груп види господарської діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010; 6) дата (період) обрання або переходу на спрощену систему оподаткування; 7) ставка єдиного податку (3 або 5 відсотків); 8) дата виписки свідоцтва.

Так, відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_3 від 11 травня 2012 року, виданого суб'єкту підприємницької діяльності - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 Державною податковою інспекцією у Святошинському районі м. Києва ДПС, позивач була зареєстрована як платник єдиного податку з періоду 01 січня 2012 року за видом діяльності - 70.20.0 Здавання в оренду власного нерухомого майна; 51.90.0 Інші види оптової торгівлі, ставка єдиного податку - 5%, місцем здійснення господарської діяльності вказана адреса: АДРЕСА_2.

При цьому, суд зазначає, що вимогами пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України встановлені певні застереження при обранні суб'єктом господарської діяльності спрощеної системи оподаткування.

Зокрема, згідно підпункту 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, не можуть бути платниками єдиного податку фізичні особи - підприємці, які надають в оренду земельні ділянки, загальна площа яких перевищує 0,2 гектара, житлові приміщення та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 100 квадратних метрів, нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 300 квадратних метрів.

Як вбачається з наявних матеріалів справи та наданих представником позивача на виконання вимог постанови Верховного Суду від 07 серпня 2018 року додаткових документів, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є власником 1/2 частини нежилої будівлі - критої автостоянки літера Н, загальною площею 2 115,60 кв.м., що складає 70/200 частин (від майнового комплексу загальною площею 3 029,50 кв.м.) та розташована по АДРЕСА_2, тобто всього загальною площею 1057,8 кв.м., що підтверджується, зокрема, копією договору дарування частини нежилої будівлі від 21 вересня 2006 року, який зареєстрований в реєстрі за № 7318, реєстраційного посвідчення Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 01 грудня 2006 року за №024871 та витягу з Державного реєстру правочинів від 01 грудня 2006 року №3245142.

Крім того, в матеріалах справи наявний договір №9/11/11 найму (оренди) нежитлового приміщення, який укладено між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Приватним підприємством «ТУРБО-ЦЕНТР» (орендар), згідно умов якого орендодавець передає, а орендар бере в строкове платне користування приміщення: об'єкт, що орендується, являє собою приміщення критої автостоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 295,00 кв.м.

Відповідно до пункту 4.1 вказаного договору термін оренди складає з 01 листопада 2011 року по 31 жовтня 2014 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Приватним підприємством «ТУРБО-ЦЕНТР» (орендар) складено та підписано акт здачі-приймання орендованих приміщень, на підставі якого орендарю передано у користування приміщення критої автостоянки площею 295,00 кв.м.

Водночас, 31 березня 2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Приватним підприємством «ТУРБО-ЦЕНТР» (орендар) складено та підписано акт здачі-приймання орендованих приміщень, на підставі якого орендар повернув орендодавцю надані йому в користування приміщення критої автостоянки площею 295,00 кв.м.

В подальшому, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Приватним підприємством «ТУРБО-ЦЕНТР» (орендар) укладено договір №04/01/12 найму (оренди) нежитлового приміщення від 01 квітня 2012 року.

Розділом 1 вказаного договору передбачено, що орендодавець передає, а орендар бере в строкове платне користування приміщення: об'єкт, що орендується, являє собою приміщення критої автостоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 175,00 кв.м.

Пунктом 5.1 зазначеного договору визначено, що розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, у цілому складає 11 375,00 грн. за один місяць без ПДВ. Якщо орендодавець стане платником ПДВ орендна плата збільшується на суму ПДВ.

При цьому, орендна плата сплачується орендарем після підписання акту здачі-приймання незалежно від того використовується чи не використовується об'єкт оренди.

01 квітня 2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Приватним підприємством «ТУРБО-ЦЕНТР» (орендар) підписано акт здачі-приймання орендованих приміщень загальною площею 175,00 кв.м.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано до суду копії: акту №ТІ-4 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 квітня 2012 року; рахунку-фактури №10/04 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-5 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 травня 2012 року; рахунку-фактури №11/05 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-7 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 червня 2012 року; рахунку-фактури №17/06 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-9 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 липня 2012 року; рахунку-фактури №31/07 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-13 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 серпня 2012 року; рахунку-фактури №33/08 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-15 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 вересня 2012 року; рахунку-фактури №47/09 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-18 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 жовтня 2012 року; рахунку-фактури №54/10 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-23 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 листопада 2012 року; рахунку-фактури №63/11 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-24 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 грудня 2012 року; рахунку-фактури №03/01 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-07 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 січня 2013 року; рахунку-фактури №13/02 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-14 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28 лютого 2013 року; рахунку-фактури №20/03 на суму 11 375,00 грн.; акту №ТІ-16 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 березня 2013 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) укладено договір №01/07/12 найму (оренди) нежитлового приміщення, предметом якого є: орендодавець передає, а орендар бере в строкове платне користування приміщення: об'єкт, що орендується, являє собою приміщення критої автостоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 92,00 кв.м.

Пунктом 5.1 зазначеного договору визначено, що розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, у цілому складає 6 600,00 грн. за один місяць без ПДВ. Якщо орендодавець стане платником ПДВ орендна плата збільшується на суму ПДВ.

Відповідно до вимог пункту 5.2 договору, орендна плата сплачується орендарем після підписання акту здачі-приймання незалежно від того використовується чи не використовується об'єкт оренди.

01 липня 2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) складено та підписано акт здачі-приймання орендованих приміщень.

Позивачем надано до суду додаткові документи, з яких вбачається виконання умов зазначеного договору, а саме копії: рахунку-фактури №01/07/07 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-11 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 липня 2012 року; рахунку-фактури №35/08 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-14 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 серпня 2012 року; рахунку-фактури №48/09 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-16 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 вересня 2012 року; рахунку-фактури №56/10 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-19 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 жовтня 2012 року; рахунку-фактури №64/11 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-22 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 листопада 2012 року; рахунку-фактури №68/12 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-25 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 грудня 2012 року; рахунку-фактури №06/01 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-09 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28 лютого 2013 року; рахунку-фактури №19/03 на суму 6 600,00 грн.; акту №ТІ-18 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 березня 2013 року.

При цьому, відповідачем не заперечується як факт здійснення позивачем підприємницької діяльності з використанням власних нежилих приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, так і факт сплати нею відповідних сум єдиного податку до відповідного бюджету протягом 2012 - 2013 років.

Матеріали справи не містять доказів укладення в перевіряємий період інших, ніж наведені вище, договорів найму (оренди) нежитлового приміщення.

Водночас, з наявних матеріалів справи судом вбачається, що в період з 01 листопада 2011 року по 31 березня 2012 року позивачем передано в оренду нежилі приміщення площею 295,00 кв.м.; у період з 01 квітня 2012 року по 01 липня 2012 року позивачем передано в оренду нежилі приміщення площею 175,00 кв.м.; у період з 01 липня 2012 року по 30 червня 2013 року позивачем передано в оренду нежилі приміщення площею 267,00 кв.м.

У постанові від 07 серпня 2018 року Верховний Суд звернув увагу, що орган доходів і зборів відповідно до принципу офіційності в даній ситуації повинен достеменно довести факт надання позивачем в оренду нежитлових приміщень (споруд, будівель) та/або їх частин, загальна площа яких перевищує 300 кв.м., як підставу для висновку про правомірність прийняття розглядуваного акта індивідуальної дії.

Однак представник податкового органу на виконання вимог судового рішення суду касаційної інстанції не надав жодних доказів на підтвердження факту надання позивачем в оренду нежитлових приміщень (споруд, будівель) та/або їх частин, загальна площа яких перевищує 300 кв. м.

Водночас, посилання податкового органу як в акті перевірки так і в додаткових поясненнях на те, що позивач є власником нежитлових приміщень загальною площею 1057,80 кв.м. не є беззаперечним свідченням того, що позивачем всі належні їй нежитлові приміщення передачі в найм (оренду).

Відповідно до статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, норми чинного законодавства надають свободу вибору щодо можливості надання власником в найм (оренду) нежитлових приміщень як повністю, так і частинами.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що представником відповідача жодними доказами не доведено, а наявними матеріалами справи спростовано, факт перевищення позивачем встановленого нормою підпункту 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України ліміту на здавання в оренду нежитлової площі.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про правомірність перебування Фізичної особи-підприємцем ОСОБА_1 на спрощеній системі оподаткування протягом 2012 - 2013 років, а відтак протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 16 серпня 2013 року № та наявність підстав для його скасування.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийнятого ним рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16 серпня 2013 року №, прийняте Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві.

3.Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань (03115, м. Київ, вул. Верховинна, 9, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко