Справа № 825/200/16
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року

м. Київ

справа №825/200/16

адміністративне провадження №К/9901/9749/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Стародуба О.П., Мороз Л.Л.,

за участю секретаря судового засідання: Кочерги В.П.

учасники судового процесу:

представник третьої особи Ковалевський Є.В.

позивач ОСОБА_2

представник позивач ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року (головуючий суддя Лобан Д.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2016 року (головуючий суддя Епель О.В., судді: Безименна Н.В., Карпушова О.В.) у справі №825/200/16 за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Головне управління юстиції у м.Києві про скасування рішення про державну реєстрацію, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», індексний номер: 25010620 від 03.10.2015 13:34:01 (номер запису про право власності 11453890 від 03.10.2015) приватного нотаріуса Кобелєвої Алли Михайлівни, Київський міський нотаріальний округ.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у відповідача були відсутні правові підстави проводити державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а тому прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, зазначає, що на момент здійснення відповідачем державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» були наявні два записи про заборону відчуження вказаного майна в Єдиному реєстрі заборон, що є перешкодою для проведення оскаржуваний дій приватного нотаріуса.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2016 року, позов задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», індексний номер: 25010620 від 03.10.2015 13:34:01 (номер запису про право власності 11453890 від 03.10.2015) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 20 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та AT «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено договір кредиту №2402/1207/02-067, предметом якого є надання банком позичальнику грошових коштів у розмірі 15500 доларів США, на термін до 19 грудня 2017 року, зі сплатою процентної ставки 11,9 % річних (а.с. 26-34).

У забезпечення виконання боргових зобов'язань за вищезазначеним договором між позивачем та банком був укладений Іпотечний договір № 3308 від 20 грудня 2007 року (а.с. 38), відповідно до якого він передав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру 104, яка розташована в будинку № 2 по вул. Волковича у м. Чернігові.

Іпотечний договір посвідчено Красногором Олександром Володимировичем, нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 5926.

20 грудня 2007 року цим же нотаріусом, у зв'язку із посвідченням іпотечного договору, накладено заборону відчуження предмета іпотеки, яка зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за № 5927/696. Відповідні дані були внесені до Державного реєстру іпотек, що підтверджується інформаційною довідкою (а.с. 40-43).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу № 15 від 28.11.2012, яким банк відступив факторові свої права вимоги заборгованості за кредитним договором та договором забезпечення.

Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 11453890 від 3 жовтня 2015 року).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що державна реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна, який було передано в іпотеку, за іпотекодержателем в результаті звернення ним стягнення на такий предмет іпотеки має бути проведена тим нотаріусом, яким вчинялись попередні реєстраційні дії з цим майном. При цьому, вчиняючи зазначені реєстраційні дії нотаріус зобов'язаний встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, перевірити наявність не знятих обтяжень щодо такого нерухомого майна та переконатися, що поданими документами дійсно підтверджується наявність у заявника відповідного речового права на майно, а також встановити факт виконання умов правочину, з якими договір пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно. Разом з тим, попередні реєстраційні дії щодо квартири, зокрема обтяження іпотекою, були вчинені не відповідачем, а іншим нотаріусом - Красногором О.В., а отже, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про реєстрацію за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на зазначену квартиру, вийшла за межі повноважень, наданих їй законодавством, що призвело до порушення вимог ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV.

Апеляційний суд вказав і на те, що на момент прийняття відповідачем вказаного рішення на дане нерухоме майно було накладено заборону його відчуження на підставі іпотечного договору та арешт за постановою державного виконавця і зазначені обтяження зареєстровані в Державному реєстрі, а отже, були відсутні жодні правові підстави для вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо такого нерухомого майна до того часу, поки ці обтяження не будуть зняті, що також не було враховано відповідачем і призвело до порушення нею приписів ст. 24 Закону № 1952-IV, п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV.

Більш того, в порушення п. 11 іпотечного договору від 20.12.2007 р. № 5926 та ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» позивачу не було надіслано ані вимоги про усунення порушень з виконання його зобов'язань, ані попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі договору, однак, зазначені обставини, всупереч нормам п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення до уваги не приймались. Не враховано відповідачем і приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і прийняти нове рішення про відмову в позові.

У судовому засіданні представник третьої особи підтримав вимоги касаційної скарги, просив судові рішення скасувати. Також зазначив, що в цій справі наявний спір про право, а тому ця справа не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Позивач та його представник проти доводів касаційної скарги заперечували, просили відмовити у її задоволенні, а судові рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень; далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного договору та іпотечного договору), стосуються осарження правомірності набуття права власності ТОВ «Вектор-Плюс» на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, впливають на майнові права позивача як іпотекодавця, який правомірність такого набуття ставить під сумнів. Тому, Верховний Суд, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року і 11 вересня 2018 року (справи №11-658апп18 (№820/4673/18) та №11-354апп18 (№817/2398/15) відповідно), і Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від цього висновку.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої стаття 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно зі статтею 354 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із закриттям провадження у даній справі.

Відповідно до статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1).

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статтями 344, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2016 року у справі №825/200/16 скасувати.

Провадження у справі №825/200/16 закрити.

Роз'яснити позивачеві, що справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018 року.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

О.П. Стародуб

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду