Справа № 0940/1983/18
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 год. 30 хв.

"22" листопада 2018 р. справа № 0940/1983/18

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Кафарського В.В.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1.,

представника відповідача Раковецького М.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

26.10.2018 представник ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо зняття арешту з майна позивача у постанові від 04.04.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов'язання відповідача зняти арешт з усього майна ОСОБА_3 та заборону на його відчуження, який накладений 17.11.2011 заступником начальника відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Витвицьким В.В. постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №29346583.

Позовні вимоги мотивовані незаконною, на думку представника позивача, бездіяльністю відповідача щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_3 у постанові від 04.04.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з особливостями скороченого розгляду проваджень у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби згідно ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в адміністративному позові. Суду пояснив, що протиправними діями відповідача порушено особисті майнові права позивача. Крім того, на його думку, державний виконавець повинен був при винесенні постанови від 04.04.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу одночасно скасувати арешт, накладений на усе майно ОСОБА_3 та заборону на його відчуження, який накладений 17.11.2011 заступником начальника відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Витвицьким В.В. постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №29346583.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані представником позивача докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що на виконанні Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, знаходилось виконавче провадження номер за №29346583 щодо примусового виконання судового наказу №2н-119/2008 від 04.02.2008, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ЗАТ «ПроКредит Банк» 6 842,87 доларів США (за курсом НБУ 34 556,49 грн.) заборгованості за кредитним договором.

16.05.2008 за заявою стягувача ЗАТ «ПроКредит Банк» на підставі вищезазначеного наказу №2н-119/2008 від 04.02.2008 відділом державної виконавчої служби Івано-Франківського МУЮ винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

17.112011 заступником начальника відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Витвицьким В.В. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

04.04.2013 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна ), старшим державним виконавцем Юрчаком В.А. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

12.09.2018 представником позивача, адвокатом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу ДВС подана заява про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №29346583 (а.с. 7).

10.10.2018 відповідач надав відповідь за №/02-19/43437 на звернення представника позивача, згідно якої повідомлено, що надати виконавче провадження зазначене в запиті не вбачається можливим в зв'язку з тим, що по ньому 04.04.2013 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»). Додатково зазначено, що згідно п. XI. ч. 2 Правил ведення діловодства в органах Державної виконавчої служби, дане виконавче провадження знищено, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу ДВС становить три роки (а.с. 8).

Вважаючи, що відповідач в постанові від 04.04.2013 про закінчення виконавчого провадження №29346583, в порушення вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV, протиправно не вирішив питання про зняття арешту з майна ОСОБА_3, що був накладений постановою державного виконавця від 17.11.2011, чим допустив бездіяльність, позивач через свого представника звернулась з позовом для захисту своїх прав та інтересів в судовому порядку.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, серед іншого, перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-XIV (далі - Закон №606-XIV), в редакції, чинній на момент їх виникнення.

Так, відповідно до ст. 1 вищевказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 4 ст. 47 Закону №606-XIV встановлено, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин 1-3 ст. 49 Закону №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (ч. 2 ст. 49).

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 3 ст. 49).

Отже, повернення і закінчення виконавчого провадження - це є два різні інститути стадії виконання рішення суду.

Стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-XIV передбачає певні наслідки завершення виконавчого провадження.

Так, згідно частини 1 вказаної статті, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частина 2 даної статті передбачає, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення

виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз матеріалів справи дає підстави зробити висновок, що в даному випадку виконавче провадження №29346583 не закінчене в розумінні ст. 49 а повернуто без виконання.

Таким чином, державний виконавець діяв правомірно та в межах своїх повноважень, передбачених законодавством, приймаючи 04.04.2013 постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, а посилання представника позивача про те, що дії відповідача неправомірні при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження є необґрунтовані та безпідставні, оскільки постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві не є постановою про закінчення виконавчого провадження.

Згідно частин 1, 2 ст. 57 Закону №606-XIV, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що в діях відповідача відсутня незаконна бездіяльність, оскільки при повернені стягувачеві виконавчого документу (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»), державний виконавець не повинен вирішувати питання про зняття арешту з майна боржника, оскільки фактично боржник борг не погасив та не відбулось реального виконання рішення - судового наказу №2н-119/2008 від 04.02.2008, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ЗАТ «ПроКредит Банк» 6 842,87 доларів США (за курсом НБУ 34 556,49 грн.) заборгованості за кредитним договором.

Суд звертає увагу, що на момент звернення представника позивача до суду з даним позовом, серед іншого, про зняття арешту з усього майна ОСОБА_3 та заборону на його відчуження, який накладений 17.11.2011 заступником начальника відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Витвицьким В.В. постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №29346583, чинним є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 за №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Так, згідно ч. 4 ст. 59 Закону №1404-VIII, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 вказаної статті, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Суд підкреслює, що представником позивача не доведено та не представлено доказів погашення заборгованості по кредитному договору на користь стягувача у виконавчому провадженні №29346583 - ЗАТ «ПроКредит Банк» у розмірі 6 842,87 доларів США (за курсом НБУ 34 556,49 грн.).

Також, як уже встановлено судом, на момент винесення постанови про повернення стягувачеві виконавчого документу від 04.04.2013 (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження») в діях відповідача відсутня незаконна бездіяльність, тобто державний виконавець діяв правомірно та в межах своїх повноважень, передбачених законодавством, приймаючи вказану постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищезазначені норми законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що жодних підстав для скасування арешту з майна боржника - ОСОБА_3, який накладений 17.11.2011 заступником начальника відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Витвицьким В.В. постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №29346583, немає.

За таких обставин, суд вважає, що даний адміністративний позов не підлягає до задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (вул. Галицька, 45, м. Івано-Франківськ, 76000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду у справах, визначених статтею 287 КАС України, подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.