Справа № 766/11280/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 766/11280/17

Категорія: 5.2 Головуючий в 1 інстанції: Дорошинська В.Е.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О. О.,

- Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 квітня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Херсонської митниці ДФС про скасування постанови у справі про порушення митних правил,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати повністю постанову у справі про порушення митних правил №0107/50800/17 від 15.06.2017 року, якою ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення за ст. 477 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 квітня 2018 року залишено без задоволення позов ОСОБА_3 до Херсонської митниці ДФС про скасування постанови у справі про порушення митних правил. На зазначене рішення суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким визнати протиправною та скасувати повністю постанову у справі про порушення митних правил №0107/50800/17 від 15.06.2017 року, якою ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення за ст. 477 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. Крім того, апелянт просить повернути з Державного бюджету сплачену ним суму штрафу.

Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, власником транспортного засобу марки LEXUS LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-НОМЕР_3, рік випуску 2007, є ОСОБА_3 (а.с. 51).

03.06.2017 року відносно ОСОБА_3 державним інспектором відділу митного оформлення № 2 м/п «Херсон-Центральний» Херсонської митниці ДФС Кіка Г.І. складено протокол про порушення митних правил №0107/50800/17 (а.с.39-42), відповідно до якого 03.06.2017 року близько 14-36 год. ОСОБА_3 заїхав у зону митного контролю КПВВ «Чонгар» Херсонської митниці ДФС, керуючи своїм власним транспортним засобом «LEXUS LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, країна реєстрації Україна. При проведенні митного оформлення та митного контролю транспортного засобу марки «LEXUS LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 було встановлено, що згідно наявної інформації в центральній базі даних ЄАІС та АСМО «Інспектор» було вивезено зазначений транспортний засіб з митної території України 22.05.2017 року через митний пост «Щербаківка» пункт пропуску «Готівка-Нехотєєвка» Харківської митниці ДФС. Таким чином, ОСОБА_3 вчинив порушення митних правил, передбачене ст. 477 Митного кодексу України, а саме: порушення встановленого законодавством порядку ввезення товарів на територію вільної митної зони, вивезення товарів за межі цієї території, зокрема ввезення товару транспортного засобу марки «LEXUS LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, країна реєстрації транспортного засобу Україна.

Постановою в. о. заступника начальника Херсонської митниці ДФС - начальника УПМП Козюберда В.В. по справі про порушення митних правил №0107/50800/17, винесеною 15.06.2017 року (а.с.43-46), ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 477 Митного кодексу України, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн.

Позивач вважає, що постанова у справі про порушення митних правил №0107/50800/17 від 15.06.2017 року винесена з порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню, а тому звернувся із даним позовом до суду.

Розглянувши дану справу, суд першої інстанції прийшов до висновків про відсутність передбачених законодавством підстав для скасування постанови в справі про порушення митних правил № 0107/50800/17 від 15.06.2017 року, оскільки дана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, адміністративне стягнення накладено на позивача внаслідок порушення ним митних правил, в межах санкції, передбаченої ст. 477 Митного кодексу України (далі - МК України). При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що транспортний засіб марки «LEXUS LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, будучи рухомою річчю в силу ст. 181 ЦК України, підпадає під термін «товар», визначений у диспозиції ст. 477 МК України. Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача про притягнення двічі до відповідальності за одне правопорушення, оскільки ст. 204-2 та ст. 477 МК України передбачається відповідальність за вчинення різних за своїм складом протиправних дій та різні види відповідальності за їх вчинення.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері порушення митних правил визначає МК України, постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» від 4 червня 2015 р. № 367, розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове закриття пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю» від 30 квітня 2014 р. № 424-р.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» від 4 червня 2015 р. № 367 наведено перелік контрольних пунктів в'їзду на тимчасово окуповану територію України, виїзду з неї для автомобільного сполучення, а саме, контрольні пукти «Каланчак», «Чаплинка», «Чонгар», які розташовані і діють на території Херсонської області з адміністративним кордоном Автономної Республіки Крим, в яких здійснюється прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск осіб, що в'їжджають на тимчасову окуповану територію України або виїжджають з неї, транспортних засобів, вантажів та іншого майна, не призначених для перетинання державного кордону.

Згідно ч. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове закриття пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю» від 30 квітня 2014 р. № 424-р передбачено, що у зв'язку із загостренням ситуації в Автономній Республіці Крим і вторгненням на територію України озброєних формувань, екстремістськи налаштованих осіб та військовою агресією з боку Російської Федерації, блокуванням роботи пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю, які розташовані в Автономній Республіці Крим, що призводить до неможливості провадження подальшої діяльності в них та перешкоджає здійсненню передбачених законодавством України видів державного контролю під час перетинання державного кордону, та відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово закрито пункти пропуску та пункти контролю.

Згідно переліку, зазначеному у Додатку до вищевказаного розпорядження Кабінету Міністрів України, у зв'язку з військовою агресією з боку Російської федерації, пункти пропуску через державний кордон України та пункти контролю, що розташовані на території Автономній Республіки Крим, тимчасово закриті, у тому числі паромна переправа сполученням «Кавказ-Крим» у м. Керч.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 року №535 «Про реорганізацію деяких територіальних органів Міністерства доходів і зборів» Кримську та Севастопольську митниці реорганізовано шляхом їх приєднання до Херсонської митниці Міністерства доходів і зборів.

Відповідно до ст. 4 МК України «митні формальності» - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до пунктів 1-3 ст.318 МК України, митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які перемішуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до МК України та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно пункту 6.3 статті 6 Закону України від 12.08.2014 №1636-УП «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон України №1636-УП) митні формальності, пов'язані з переміщенням товарів, транспортних засобів комерційного призначення та громадян через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим», здійснюється у зонах митного контролю, розташованих у місцях, визначених у статті 329 МК України, як при переміщенні через митну територію України.

При цьому, п.7.1 ст.7 зазначеного Закону встановлено, що на фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон ВЕЗ «Крим», поширюється дія розділу XII МК України.

Згідно з положенням ст.9 МК України, територія України, зайнята сушею, територіальне море, внутрішні води і повітряний простір, а також території вільних митних зон, штучні острови, установки і споруди, створені у виключній (морській) економічній зоні України, на які поширюється виключна юрисдикція України, становлять митну територію України. Для цілей застосування положень розділів V «Митні режими» і IX «Митні платежі» МК України, території вільних митних зон вважаються такими, що знаходяться поза межами митної території України.

Статтею 477 МК України, передбачено, що порушення встановленого законодавством порядку ввезення товарів на територію вільної митної зони, вивезення товарів з цієї території, проведення операцій з товарами, поміщеними в режим вільної митної зони, а так само порушення встановленого частиною другою статті 436 цього Кодексу строку розпорядження товарами, розміщеними у вільній митній зоні, у разі анулювання дозволу на відкриття та експлуатацію цієї зони тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 57 ст. 4 МК України передбачено, що всі будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі, валютні та культурні цінності, електроенергія, крім транспортних засобів комерційного призначення, відносяться до категорії «товару».

Отже, для складу правопорушення, передбаченого ст. 482 Митного Кодексу України необхідна наявність спеціального предмету правопорушення - товару у розумінні п. 57 ст. 4 МК України.

Разом з тим, згідно пункту 58 ст. 4 МК України, транспортні засоби - транспортні засоби комерційного призначення, транспортні засоби особистого користування, трубопроводи та лінії електропередачі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у відповідності до положень пункту 58 ст. 4 МК України, транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами по справі, 22.05.2017 року позивач разом з своїми родичами, громадянами України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перетнув митний кордон України з Російською Федерацією через митний піст «Щербаківка» на транспортному засобі марки «LEXUS LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав ОСОБА_3 на праві власності з метою відвідування родичів у м. Сочі, звідки повернувся через паромну переправу сполученням «порт «Кавказ» - порт «Керч», далі через зону митного контролю КПВВ «Чонгар» Херсонської митниці ДФС.

Колегія суддів критично оцінює висновки суду першої інстанції, що транспортний засіб марки «LEXUS LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, будучи рухомою річчю в силу ст. 181 ЦК України, підпадає під термін «товар», визначений у диспозиції ст. 477 МК України, оскільки як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб позивача, який належить йому на праві власності, та фактично використовувався їм виключно для особистого користування, підпадає під визначення «транспортний засіб особистого користування», закріпленого у положеннях п. 58 ст. 4 МК України.

Крім того, з системного аналізу положень статті 6 Закону України №1636-УП, якими передбачені особливості поставки товарів на (з) території вільної економічної зони "Крим" випливає, що вказані положення розповсюджуються саме на товари у розумінні п. 57 ст. 4 МК України, а також на транспортні засоби комерційного призначення, до яких не відноситься транспортний засіб позивача.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 виїхав з території України на своєму власному автомобілі, а потім повертався на територію України на цьому ж автомобілі, вказаний автомобіль є для позивача предметом особистого користування і використовується лише для задоволення власних потреб та потреб родини, тобто автомобіль особистого користування не є товаром в розумінні ст.477 МК України, що унеможливлює притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 477 МК України.

Згідно частини 4 статті 3 МК України у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов'язків посадових осіб органів доходів і зборів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь органу доходів і зборів, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.

Відповідно до статті 319 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений законодавством України порядок переміщення товарів і транспортних засобів через митний кордон України і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до статті 486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотримання вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку , про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 477 МК України, у зв'язку з відсутністю в його діях складу цього правопорушення, відповідно постанова у справі про порушення митних правил №0107/50800/17 від 15.06.2017 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Разом з тим колегія суддів критично оцінює аргументи апелянта, що його було притягнуто до відповідальності двічі за одне правопорушення, за ст. 204-2 КУпАП та за ст. 477 МК України, оскільки вищевказані правопорушення не є суміжними, вказані норми передбачають відповідальність за вчинення різних за своїм складом протиправних дій та передбачають різні види відповідальності за їх вчинення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Як вбачається колегією суддів з матеріалів справи, позивачем понесено матеріальні витрати на оплату неправомірно накладеного на нього штрафу, що спричинені протиправною постановою у справі про порушення митних правил №0107/50800/17 від 15.06.2017 року в загальному розмірі 17000,00 грн.

Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи

При цьому, згідно ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Тому, враховуючи наявність завданої позивачу шкоди в загальному розмірі 17000,00 грн, остання підлягає стягненню на його користь з Державного бюджету України. Разом з тим, сплачений позивачем штраф у розмірі 1800,00 грн. був винесений в рамках іншого виконавчого провадження, що не пов'язано з предметом розгляду даної справи, відповідно у цій частині вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Крім того, в апеляційній скарзі позивачем було заявлено вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат у сумі 5000,00 грн.

Згідно статті 134 КАС, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Відповідно до ст. 30 Закону № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

З матеріалів справи вбачається що, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5000 гривень 00 копійок, позивачем були надані наступні докази: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, копія договору-доручення про надання правової допомоги №115 від 01.01.2017 року, копію рахунку-фактури №115/1 від 23.05.2018 року, копію акту прийому - передачі виконаних робіт від 23.05.2018 року, копію акту прийому - передачі грошових коштів від 23.05.2018 року.

Дослідивши надані позивачем докази витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

У договорі-дорученні про надання правової допомоги №115 від 01.01.2017 року відсутній номер справи, в якій адвокат має право представляти інтереси ОСОБА_3. Тому з договору не можна встановити - в якій саме адміністративній справі адвокат Москаленко І.О. має надавати правову допомогу позивачу. Крім того, вказаний договір був заключний до моменту винесення оскаржуваної постанови у справі про порушення митних правил №0107/50800/17 від 15.06.2017 року.

Надані заявником копії рахунку-фактури №115/1 від 23.05.2018 року, копію акту прийому - передачі виконаних робіт від 23.05.2018 року, копію акту прийому - передачі грошових коштів від 23.05.2018 року також не містять в собі номеру справи, тому підтверджують оплату не ідентифікованих послуг правової допомоги.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні матеріали, не доводять факту понесення витрат за складання та подання витрат саме в адміністративній справі №766/1280/17.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, адміністративний позов та апеляційну скаргу було підписано та направлено до суду безпосередньо позивачем, а не його представником, що не підтверджує співмірність витрат на оплату послуг адвоката, як того вимагає ст.134 КАС України.

Враховуючи те, що наданими документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для компенсації витрат позивача на правову допомогу.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 134, 241, 243, 244, 245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 квітня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Херсонської митниці ДФС про скасування постанови у справі про порушення митних правил - задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_3 до Херсонської митниці ДФС про скасування постанови у справі про порушення митних правил - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову у справі про порушення митних правил №0107/50800/17 від 15.06.2017 року, якою ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення за ст. 477 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (51206, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) з Державного бюджету України, завдану майнову шкоду, у сумі 17000,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок) шляхом безспірного списання цієї суми органами Державної казначейської служби з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України на відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

У задоволенні решти вимог апеляційної скарги - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко