Справа № 2а/0570/13558/11
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року

Київ

справа №2а/0570/13558/11

адміністративне провадження №К/9901/628/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.Донецька на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 12.09.2011 (головуючий суддя Савченко С.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 26.10.2011 (головуючий суддя Компанієць І.Д., судді: Бадахова Т.П., Ястребова Л.В.)

у справі № 2-а/0570/13558/2011 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріс» до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.Донецька, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Титан-С-2», Приватне підприємство «Квант-Соло», про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аріс» (далі - ТОВ «Аріс») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.Донецька (далі - ДПІ у Ворошиловському районі м.Донецька) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.07.2011 № про нарахування податку на додану вартість на суму 180 670,00грн.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12.09.2011, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26.10.2011, позов задоволено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, податковий орган оскаржив їх у касаційному порядку.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.12.2011 відкрито касаційне провадження у справі за позовом ТОВ «Аріс» до ДПІ у Ворошиловському районі м.Донецька про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного від 28.01.2016 частково відновлено втрачене провадження у адміністративній справі №2а/0570/13558/2011 в частині процесуальних документів.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що перевіркою встановлено, безпідставність віднесення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість суму, сформовану при покупці товарів у ТОВ «Титан-С-2», укладений позивачем правочин з ТОВ «Титан-С-2» фактично не був спрямований на настання правових наслідків. Відповідач стверджує, що у відповідності до наданих документів не встановлено наявності у позивача власних або орендованих складів, по наданих специфікаціях ідентифікувати фактичне місце постачання не виявляється можливим у зв'язку з відсутністю конкретної адреси постачання. На думку податкового органу, відсутність виділеного відокремленою позицією залізничного тарифу у первинних документах не дає змогу підтвердити сплату залізничного тарифу покупцем чи постачальником, що передбачено умовами договору поставки. Відповідач впевнений, що господарські операції, здійснені у період, який підлягав перевірці, не підтверджують факт транспортування товарів по ланцюгу товарів ТОВ «Титан-С-2» до позивача. Крім того, перевіркою встановлена відсутність сертифікату про якість товару (вугілля), виданого виробником, який є обов'язковим для прийняття та передається покупцю з рахунком до сплати. Однак, до перевірки надано сертифікати якості, видані лабораторіями фактичних отримувачів товарів, а не виробником. В свою чергу, під час дослідження документів податковим органом було встановлено, що первинні документи про здійснення господарських операцій складені з порушеннями статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме - видаткові накладні не містять обов'язкових реквізитів: відсутнє місце складання документів, відсутні посади, прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій, складання первинного документу.

Відповідач не погоджується з прийнятими судами попередніх інстанцій рішеннями, оскільки вважає, що судами не повно з'ясовані усі обставини справи, порушено норми матеріального і процесуального права. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 09.11.2018 розгляд касаційної скарги призначено у судовому засіданні на 13.11.2018. Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. В свою чергу, позивача було повідомлено з урахуванням пункту 20 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), шляхом розміщення оголошення про розгляд справи на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Участь сторін у судовому засіданні визнана судом не обов'язковою.

У судове засідання представники сторін не з'явились. Суд, керуючись пунктом 2 частиною першою статті 245 КАС України здійснює касаційний розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами ДПІ у Ворошиловському районі м.Донецька було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків ТОВ «Титан-С-2» за період з 01.08.2010 по 31.08.2010.

За результатами перевірки складено акт від 17.06.2011 №866/23-3/30623536, яким зафіксовано порушення підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (далі - Закон №168) в частині заниження податку на додану вартість у серпні 2010 року у розмірі 144 536,00грн.

На підставі висновків акту перевірки податковим органом 11.07.2011 прийнято податкове повідомлення-рішення № про нарахування податку на додану вартість на загальну суму 180 670,00 грн.

Крім того, пунктом 3 акту перевірки передбачено, що у зв'язку з відсутністю первинних документів на транспортування та відсутністю інформації у залізничних квитанціях про ТОВ «Титан-С-2», як перевізника та відсутність інформації про ТОВ «Аріс», як власника товару, вантажоотримувача неможливо підтвердити фактичне постачання товару від ТОВ «Титан-С-2» на адресу ТОВ «Аріс».

Порушення податкового законодавства встановлені на підставі частини другої статті 203, частини першої статті 207, статті 215, пункту 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей у момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочину, укладеному ТОВ «Аріс» з постачальником ТОВ «Титан-С-2» не спричиняє реального настання правових наслідків, а отже - є нікчемним.

Як з'ясовано судами попередніх інстанцій, згідно акту перевірки відповідача підставою для нарахування податкових зобов'язань позивачу податковий орган визначив: відсутність інформації у залізничних квитанціях про ТОВ «Титан-С-2» як перевізника; відсутність інформації у залізничних квитанціях про ТОВ «Аріс» як власника товару, вантажоотримувача; відсутність залізничних накладних, які підтверджують факт транспортування товару (вугілля); висновки акту перевірки від 31.12.2010 №935/23/35554237 «Про результати невиїзної документальної перевірки ТОВ «Титан-С-2» з питань правомірності нарахування податкових зобов'язань та податкового кредиту декларацій з податку на додану вартість за період з 01.08.2010 по 31.08.2010.

Розглянувши справу, суд першої інстанцій прийшов до висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що долучені до матеріалів справи письмові докази, зокрема, договір, податкові накладні, які видані позивачу його контрагентом підтверджують правильність формування позивачем податкового кредиту. Судами встановлено, що у позивача наявні податкові накладні, що підтверджують його право на формування податкового кредиту за проведеними господарськими операціями та сплата податку на додану вартість згідно платіжних доручень, які долучені судом до матеріалів справи. Суди вважали, що надані позивачем документи та зібрані документи під час розгляду справи підтверджують реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Титан-С-2». Оскільки суд прийшов до висновку про неправомірність донарахування основного платежу з податку на додану вартість у сумі 144 536,00грн., то нарахування штрафних санкцій здійснено податковим органом також неправомірно.

Згідно підпункту 7.4.1. пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03.04.1997 «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит - це сума, на яку платник податків має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5. статті 7 цього Закону встановлено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку і оплати товарів (робіт,послуг), дата виписки відповідного рахунка (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не дозволяється включення до податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до пункту 1.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених Міністерством транспорту України від 21.11.2000 №644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 №863/5084 (далі - Правила), на кожне відправлення вантажу відправник повинен подати станції навантаження накладну (комплект перевізних документів). Форми бланків перевізних документів, затверджені наказом Мінтрансу від 19.11.1998 N460 «Про затвердження бланків перевізних документів». Накладна є складовою частиною комплекту перевізних документів, до якого, крім неї, входять: дорожня відомість, корінець дорожньої відомості та квитанція про приймання вантажу. Бланки цих документів видаються вантажовідправникам за плату згідно з тарифом.

На підставі пункту 1.2 Правил, накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна разом з дорожньою відомістю супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу. Квитанція про приймання вантажу до перевезення видається відправнику.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи 02.08.2010 ТОВ «Титан-С-2» (Постачальник) та ТОВ «Аріс» (Покупець) було укладено договір №02/08/10 У (далі-Договір). Згідно пункту 1.1 Договору, Постачальник зобов'язався поставити товар, а Покупець прийняти та оплатити його на умовах, викладених в Договорі. Відповідно до пункту1.2 Договору предметом постачання є вугільна продукція. Згідно специфікації від 02.08.2010, яка є невід'ємною частиною Договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо постачання вугілля рядового в кількості, якості, умов постачання, строків постачання та ціни договору. На виконання умов Договору постачальником за період серпень 2010 року позивачу було поставлено вугілля у кількості 1076,32 т.

Судова колегія суду апеляційної інстанції погодилась з висновками суду першої інстанції щодо неможливості зазначення позивача у перевізних документах через відсутність таких граф у документах, передбачених при транспортуванні вантажу залізничним транспортом та обґрунтованої відсутності зазначення ТОВ «Титан-С-2» як експедитора, у зв'язку з наявністю господарських договорів, якими врегульовані відносини позивача з експедиторами.

Разом з тим, Верховний Суд не може погодитися з такими висновками та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що операції мали реальний характер, оскільки товариством надано суду первинні документи, які підтверджують придбання товарів та послуг.

Однак, судами не з'ясовано умов відповідних взаємовідносин, специфіки кожної господарської операції позивача з відповідними контрагентами. З метою дослідження фактичного придбання товарів та послуг, судам необхідно було аналізувати умови укладених договорів з контрагентами, досліджувати первинні бухгалтерські документи, складені під час здійснення господарських операцій, їх відповідність вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з'ясовувати порядок та вартість поставки товарів/послуг відповідно до умов договорів, мету придбання таких товарів/послуг, економічну доцільність придбання товарів/послуг у контрагентів, сертифікати якості товару.

Верховний Суд приходить до висновку, що у даній справі дослідженню підлягає реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування, формування валових витрат; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті; взаємозв'язок між отриманими товарами (послугами) та використанням їх у господарській діяльності, а також реальність усіх даних, наведених у документах, з посиланням на перелік первинних документів, складеними за наслідками господарських відносин.

З огляду на обставини, якими відповідач обґрунтовує позицію щодо правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення, суди повинні були дослідити реальне виконання умов укладених договорів та відповідно правомірність формування позивачем податкового кредиту за відповідними операціями.

Слід наголосити, що наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Матеріали відновленого судового провадження в адміністративній у даній справі не містять первинних документів, які б підтверджували фактичне виконання господарських операцій позивача з контрагентами.

За правилами статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України унормовано, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.Донецька задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 12.09.2011 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 26.10.2011 скасувати.

Передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду