Справа № 826/7618/17
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Київ №826/7618/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог Семікор» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження, суддя Шрамко Ю.Т.) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог Семікор» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пролог Семікор» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просило:

- визнати протиправною відмову уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича виплатити ТОВ «Пролог Семікор» переказ в сумі 254 500,00 грн., що надійшов 24 квітня 2017 року на поповнення власного рахунку № в ПАТ «Діамантбанк»;

- зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича виплатити ТОВ «Пролог Семікр» переказ в сумі 254 500,00 грн., що надійшов 24 квітня 2017 року на поповнення власного рахунку № в ПАТ «Діамантбанк».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин п. 5 ч.6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України вважається неправильним застосуванням норм матеріального права.

28.09.2018 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому такий вказує, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх інтересів та законних прав, просить провадження у справі закрити.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника позивача та думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Пролог Семікор» є клієнтом ПАТ «Діамантбанк».

24 квітня 2017 року з рахунку позивача № 5116 в ПАТ КБ «Правекс-банк» відповідно до платіжного доручення від 24 квітня 2017 року № 1294 відправлено кошти в сумі 255 300,00 грн. на рахунок позивача № в ПАТ «Діамантбанк» (призначення платежу: поповнення власного рахунку).

Як стверджує позивач, кошти перераховано для подальшої виплати заробітної плати працівникам підприємства за березень 2017 року, на підтвердження чого до матеріалів справи додано відомість від 24 квітня 2017 року № 1/03 - березень 2017 року.

Банківськими виписками, що містяться у справі, підтверджується зарахування згаданих коштів на рахунок позивача в ПАТ «Діамантбанк» 24 квітня 2017 року о 17:05 год.

У подальшому на підставі рішення Правління Національного банку України від 24 квітня 2017 року № 264-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 24 квітня 2017 року № 1684 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з цим рішенням запроваджено тимчасову адміністрацію в ПАТ «Діамантбанк» строком на один місяць з 17:00 год. 24 квітня 2017 року до 23 травня 2917 року включно, призначено Уповноважену особу Фонду та делеговано усі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Діамантбанк», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», начальнику відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду Старцевій Тетяні Володимирівні строком до 23 травня 2017 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 23 травня 2017 року № 2075 «Про продовження строку тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» продовено строк тимчасової адміністрації у неплатоспромжному ПАТ «Діамантбанк» на один місяць з 24 травня по 23 червня 2017 року включно. Продовжено строк повноважень Уповноваженої особи Фонду на дійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Діамантбанк» Старцевої Т.В. на один місяць з 24 травня 2017 року до 23 червня 2017 року включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 22 червня 2017 року № 394-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 червня 2017 року № 2663 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з цим рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Діамантбанк» з 24 червня 2017 року до 23 червня 2019 року включно, призначено Уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Діамантбанк» Тімоніну Олександру Олексійовичу строком на два роки з 24 червня 2017 року до 23 червня 2019 року включно, якому делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Діамантбанк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, крім повноважень в частині організації реалізації активів банку.

30 червня 2017 року в газеті «Голос України» №117 (6622) оприлюднено інформацію щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Діамантбанк».

Листом від 26 квітня 2017 року № 39/б позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду щодо перерахування готівкою по чеку або шляхом перерахування на рахунок підприємства в ПАТ КБ «Правекс-банк» коштів в сумі 254 500,00 грн., які 24 квітня 2017 року були зараховані на рахунок підприємства № в ПАТ «Діамантбанк».

Листом від 15 травня 2017 року № 229/50.1/1.1 уповноважена особа Фонду відмовила позивачу в перерахуванні згаданих коштів на підставі пункту 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що умовою для застосування положень пункту 5 частини шостої статті 36 Закону є надходження коштів на рахунок саме з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, тобто у контексті спірних правовідносин у даній адміністративній справі - з дня початку процедури ліквідації ПАТ «Діамантбанк», а саме з 23 червня 2017 року, а тому, на операцію щодо переказу 24 квітня 2017 року коштів на рахунок позивача в ПАТ «Діамантбанк» положення пункту 5 частини шостої статті 36 Закону не розповсюджуються.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що дані правовідносини є суто приватно-правовими, а тому взагалі не підлягають розгляду адміністративними судами в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

За змістом ст. 2, 3, 4, 37, 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», свідчить, про те що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов'язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого, - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

Відтак, основні функції Фонду та уповноваженої особи Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з оскарження позивачем дій уповноваженої особи Фонду не як суб'єкта владних повноважень, а як органу управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю вимог особи до суб'єкта господарювання - Банку, що ліквідується.

Основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договору, уповноважена особа Фонду та Фонд діють як представники сторони договірних відносин.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи; справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вказані норми права встановлюють, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин. Публічно-правові відносини є складовою частиною правових відносин, які виникають у суспільстві.

Таким чином, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.

Колегія суддів зазначає, що публічно-правовим спором в адміністративному судочинстві є не будь-який спір, у якому однією із сторін є орган публічної адміністрації, а лише той, що випливає із здійснення таким суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій щодо скаржника. Тобто, для наявності такого спору є обов'язковим наявність зв'язку між здійсненням органом влади покладених на нього владних управлінських функцій та порушення прав, свобод чи інтересів фізичної або юридичної особи внаслідок такої реалізації своїх функцій владним органом.

Звернення особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права, свободи чи інтересу, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку, спір виник між юридичною особою та банком (уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича, як особою, яка виконує функції банківської установи) з приводу права власності на грошові кошти (майно), та зобов'язання відповідача виплатити позивачу переказ, що надійшов на поповнення власного рахунку позивача.

З огляду на зміст позовної заяви, характеру спірних правовідносин, та обставин встановлених судом апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку наявний спір, що виникає при врегулюванні договірних відносин, які підлягають врегулюванню на підставі норм Господарського кодексу України, в порядку господарського судочинства.

Отже, колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому провадження у справі, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, підлягає закриттю.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, варто виходити з визначень, наведених у ст.1 Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов, як участь у спорі відповідних суб'єктів, наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин.

Оскільки в основі позовних вимог лежать організаційні та майнові відносини, що склалися між суб'єктами щодо певного об'єкта власності, то спір, що виникає з цих правовідносин за участі фізичних осіб щодо приватизації майна, з огляду на його суб'єктний склад та правовий зміст може розглядатися, за наявності для цього підстав, у порядку господарського судочинства. Захист цивільного права, в тому числі права власності, не може здійснюватися поза межами, встановленими чинним законодавством, всупереч приписам законодавства, з порушенням прав інших суб'єктів правовідносин.

Захищаючи свої цивільні права, особа не може ставити питання про зобов'язання іншої особи в судовому порядку до вчинення дій, що суперечать чинному законодавству.

Окрім того, згідно роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», зокрема, у пунктах 1.5, 1.6 вказано, що підвідомчими господарським судам на підставі пункту 3 частини 1 статті 19 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що предметом адміністративного позову може бути визнання неправомірними лише тих рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які безпосередньо впливають на права та обов'язки позивача у сфері саме публічно-правових відносин.

Окрім вище зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні судової юрисдикції щодо вирішення справи суд виходить з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що спір, з метою вирішення якого позивач звернувсь до суду, виник з приводу права власності на грошові кошти, перераховані з одного рахунку позивача на інший.

Тобто, даний позов спрямований на захист прав у сфері господарсько-правових, а не публічно-правових відносинах, що виключає можливість його розгляду та вирішення в порядку адміністративного судочинства.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що суд першої інстанції наведеного не врахував та розглянув справу за правилами адміністративного судочинства.

Водночас заслуговують на увагу доводи відповідача про обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права шляхом пред'явлення до відповідача даного позову.

Системний аналіз вищевикладених положень законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», дає підстави суду стверджувати, що проведення банківських операцій, про які просить позивач, у ході процедури ліквідації ПАТ «Діамантбанк» та після відкликання його банківської ліцензії є неможливим і всі вимоги кредиторів банку задовольняються у відповідності до процедур, регламентованих Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі частиною п'ятою статті 45 цього Закону.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Частиною 1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, роз'яснивши позивачеві право на звернення з позовом до суду господарської юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог Семікор» задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог Семікор» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення з даним позовом до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.А. Губська

Є.О. Сорочко