Справа № 813/1086/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/36/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя - Кухар Н.А.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 12 год 23 хв. 26 липня 2018 року, повне судове рішення складено 01 серпня 2018 року, у справі №813/1086/18 за позовом ОСОБА_3 в інтересах громадянина Сирійської Арабської республіки ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.03.2018 ОСОБА_3 в інтересах громадянина Сирійської Арабської республіки ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 20-18 від 16 лютого 2018 року про відмову у визнанні громадянина Сирії біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирії ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз'яснення причин відмови, порядку оскарження рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини. Сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і З Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом. Ураховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданого у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI визначення «особи, яка потребує додаткового захисту», суд першої інстанції дійшов переконання, що позивач є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини і не може та не бажає повернутися до цієї країни внаслідок зазначених побоювань. З наведених вище мотивів суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовило визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення ДМС України та зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року та прийняти нову постанову, якою в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у свої заяві ОСОБА_5 повідомляв, що на даний момент він не може повернутись до країни свого походження Сирії через війну та загрозу його життю, оскільки в разі повернення в Сирію заявника призвуть в армію, примусять вбивати мирних людей, чого він робити не хоче, однак судом першої інстанції не враховано, що заявник не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не був членом жодних організацій, не приймав участь у демонстраціях проти президента та уряду Сирійської Арабської Республіки. Скаржник вказує, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також зазначає, що загальна ситуація у місті Свейда залишається задовільною, оскільки перебуває під контролем державних та проурядових сил, а ситуація збройного конфлікту не спостерігається по всіх регіонах цієї країни. Крім того вказує, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Скаржник звертає увагу, що побоювання переслідувань або покарань за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. З врахуванням вказаного вважає, що при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України вивчено індивідуальні обставини позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим прийнято правомірну відмову.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що факти, викладені позивачем у заяві, протоколі співбесіди є правдоподібними та не суперечать загальновідомим фактам, рішення суду першої інстанції вважає обґрунтованим, прийнятим на підставі всебічно і повно досліджених обставин справи.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_5 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1.

01.02.2016 ОСОБА_5 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою №108/1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що не може повернутись в країну походження для відкриття нової студентської візи в Україні, для поновлення посвідки на тимчасове перебування в Україні у зв'язку з навчанням у Національному університеті «Львівська політехніка», через війну та загрозу його життю, оскільки в разі повернення в Сирію заявника призвуть в армію, примусять вбивати мирних людей, чого він робити не хоче (а.с.55).

23.12.2016 ГУ ДМС України у Львівській області підготувало висновок про відмову у визнанні ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2016LV0001, оскільки подана ним заява є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.178-188).

10.01.2017 Державна міграційна служба України приняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №03-17, яке ОСОБА_5 оскаржив у судовому порядку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.05.2017 у справі №813/915/17 задоволено позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10 січня 2017 року № 03-17 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017 у справі №813/915/17 (в апеляційній інстанції №876/6785/17), апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено частково, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2017 року скасовано в частині зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, і прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

09.08.2017 Державна міграційна служба України прийняла рішення №48-17, яким відповідно до ч.10 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017 у справі №813/915/17, зобов'язала Головне управління ДМС у Львівській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом попереднього рішення. (а.с.214).

За результатами повторного розгляду особової справи №2016LV0001 громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 управління ДМС у Львівській області підготувало висновок про відмову у визнанні ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши, що в результаті повторного аналізу матеріалів справи №2016LV0001, з урахуванням постанови Львівського окружного адміністративного суду від 05.05.2017 у справі №813/915/17 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017, було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.41-33).

16.02.2018 Державна міграційна служба України прийняла Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_5 №20-18 (а.с.39).

Вважаючи вказане рішення протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню ОСОБА_3 в інтересах громадянина Сирійської Арабської республіки ОСОБА_5 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно із статтею 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ст.2 Закону №3671-VI питання, пов'язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б)релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д)політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень ч.2 ст.13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, надати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.3 ст.10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту або встановити необґрунтованість поданої заяви, та відсутність правових підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

«Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінка побоювань обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При цьому інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини 3 статті 78 КАС України не потребує доказування.

З матеріалів справи вбачається, що як у заяві від 01.02.2016, так і протоколах співбесід від 16.02.2016, 08.04.2016, 05.01.2018 ОСОБА_5 вказував, що не зміг повернутись в Сирію для продовження посвідки на тимчасове проживання, оскільки в Сирії війна, у випадку повернення в Сирію його заберуть в армію та примусять воювати, вбивати людей, а у випадку відмови посадять в тюрму. Також заявник зазначав, що на кордоні міста Свейда, де живуть його батьки, продовжуються воєнні дії, місто межує з Дара, де йде війна. Крім того, мама із сестрою, якій 15 років проживають у місті Свейда у квартирі, батько виїхав в травні місяці проживати в Угорщину, брат навчається в Німеччині. Побоювання позивача обґрунтовує ще й тим, що за своїм віросповіданням він являється друзом (друзе).

У справі встановлено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з мотивів відсутності для цього підстав, визначених пунктами 1 і 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Зі змісту відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги вбачається, що причинами, за яких заява позивача про надання відповідного захисту в Україні не підлягає до задоволення, скаржник зазначає не участь заявника у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, те, що заявник не був членом жодних організацій, не приймав участь у демонстраціях проти президента та уряду Сирійської Арабської Республіки, не навів фактів свого особистого переслідування, не зазнавав до виїзду з Сирії переслідувань з боку державних чи недержавних агентів, не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання у випадку повернення на батьківщину. Також скаржник вказує, що побоювання зазнати шкоду у разі повернення до Сирії не пов'язаний з жодною ознакою, перерахованою у визначенні біженця.

Вказані аргументи скаржника суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, мають задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно-послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

При цьому, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Судом першої інстанції проаналізована ситуація по країні походження позивача та встановлено, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Зокрема, враховано інформацію, зазначену у Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від листопада 2015 року відповідно до якої конфлікт у Сирії триває вже п'ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 вказаних Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламська держава Іраку і аль-Шама (далі - ІДІШ) зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. ІДІШ закріпило свій контроль практично над цільною ділянкою території, розташованим переважно в північній та центральній частині Сирії. Крім цього, ІДІШ розширило зону свого контролю і впливу, особливо в центральних районах Сирії, в східних районах провінції Хомс, а також в районах розташованих південніше, включаючи і Ес-Сувейда.

Окрім того, у доповідях Генерального секретаря від 18.02.2015, 21.01.2016, 11.12.2015, 11.11.2015 про виконання резолюцій 2139(2014), 2165(2014), 2191(2014), 2258(2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля. Зокрема, відзначаються військові дії у муфахазі Алеппо та у муфахазах Дамаск, Латакія.

Згідно з інформацією Міністерства закордонних справ України, розміщеною на офіційному сайті, станом на кінець липня 2018 року безпекова ситуація в Сирії продовжує залишатися складною лише в окремих районах, де триває збройне протистояння між сторонами сирійського конфлікту. Так, сирійські демократичні сили за підтримки сил міжнародної антитерористичної коаліції продовжують проводити операцію проти терористичної організації «Даїш» у східній частині провінції Дейр Ез Зор (близько 600 км від м. Дамаск). Не припиняється протистояння по периметру зони деескалації в північно-західній частині Сирії: - західна частина провінції Алеппо, включаючи західні околиці і передмістя м. Алеппо (близько 360 км від м. Дамаск); - північна частина провінції Хама (близько 230 км від м. Дамаск); - північно-східна частині провінції Латакія (близько 350 км від м. Дамаск). Залишається значним рівень терористичних загроз у районах Сирії, що не контролюються сирійською армією, у північно-західній та північно-східній частинах Сирії.

Відтак, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об'єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у цій справі не потребують

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, та підтверджують неможливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

При цьому те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні, як особа яка потребує лопаткового захисту.

В свою чергу, обставини, на які посилається апелянт, не мають вирішального значення, оскільки до сьогоднішні в Сирії відбуваються військові дії, які створюють небезпеку та реальну загрозу для життя та здоров'я позивача.

З таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в даному випадку відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність законодавчо визначених ознак, які дають право останньому на отримання статусу особи, що потребує додаткового захисту, що призвело до помилкового висновку про очевидну необґрунтованість заяви позивача.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що аналіз умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, проводився судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи №813/915/17.

Так у вказаній справі Львівський окружний адміністративний суд, з висновками якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов переконання, що, враховуючи встановлені фактичні обставини та виходячи із наданого у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначення «особи, яка потребує додаткового захисту», ОСОБА_5 є особою, яка потребує захисту, оскільки змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини і не може та не бажає повернутися до цієї країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, Львівський апеляційний адміністративний суд у своєму рішенні від 19.07.2018 у справі 813/915/17 вказав, що Державна міграційна служба України під час розгляду заяви громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не врахувала всіх обставин, які мали значення для належного і правильного вирішення цього питання, а також не вжила всіх заходів в межах своїх повноважень, визначених законодавством, для здобуття та перевірки інформації щодо наявності чи відсутності підстав надання позивачу відповідного статусу, в зв'язку з чим, зобов'язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву.

З врахуванням вказаного, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що за встановленої попередніми судовими рішеннями наявності умов визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції, з урахуванням задекларованого чинним процесуальним законом принципу верховенства права, приписів статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дійшов вірного висновку, що позивач потребує захисту, оскільки змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Щодо аргументів скаржника про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Водночас, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Відтак, з врахуванням обставин справи та висновків судів першої та апеляційної інстанції у справі 813/915/17, за наявності умов, за яких стосовно позивача може бути прийнято рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту, не є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Безпідставними є і аргументи скаржника, що позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому суд першої інстанції не міг задовольнити позов в повному обсязі, оскільки заява, яка подана позивачем 01.02.2016 та яку постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017 у справі №813/915/17 (в апеляційній інстанції №876/6785/17) зобов'язано повторно розглянути, є бланкетною та відповідає зразку, затвердженому Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, тоді як встановлені судом обставини справи дозволяють зробити висновок про наявність умов визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, що є належним способом захисту порушених прав останнього.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з матеріалів особової справи №2016LV 0001 позивача, а саме - повідомлення від 12.03.2018 №111 про прийняття спірного рішення, вбачається, що відповідачем в порушення п.13 ст.10 Закону №3671-VI не роз'яснено причин відмови та порядку оскарження рішення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідачів щодо відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року у справі №813/1086/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 22.11.2018