Справа № 826/14664/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 листопада 2018 року № 826/14664/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомДержавного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси»
до Державної аудиторської служби України
провизнання протиправною бездіяльність та протиправними дій

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (далі - позивач, ДП «Інформ-Ресурси») з позовом до Державної аудиторської служби України (далі - відповідач, Держаудитслужба), в останній редакції якого просить:

- визнати незаконними дії заступника директора Департаменту контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Державної аудиторської служби України - начальника відділу Андрієнко Т.Г., які полягають у порушенні вимог пункту 63 Методики, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 26.06.2014 № 728, у зв'язку з включенням до аудиторського звіту від 17.02.2017 № 08-21/2 непідтверджених аудиторськими процедурами висновків та власних суб'єктивних припущень, не долученням до додатків до аудиторського звіту робочих матеріалів, що підтверджують нібито встановлені факти недоліків і порушень;

- визнати незаконною бездіяльність заступника директора Департаменту контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Державної аудиторської служби України - начальника відділу Андрієнко Т.Г. при проведенні державного фінансового аудиту та складанні аудиторського звіту від 17.02.2017 № 08-21/2 за результатами державного фінансового аудиту діяльності державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» за період з 01.01.2014 по 01.12.2016, яка полягає у порушенні вимог статей 3, 10 Закону України «Про основні засади державного фінансового контролю в Україні», пунктів 7-10 Порядку проведення Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2006 № 361.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що висновки, викладені в аудиторському звіті за результатами державного фінансового аудиту позивача, не відповідають реальним обставинам справи на підприємстві, є необґрунтованими та суб'єктивними. Наведене стало наслідком порушення заступником директора Департаменту контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Державної аудиторської служби України - начальником відділу Андрієнко Т.Г., яким підписано аудиторський звіт, вимог: - статей 3, 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» в частині використанні не в повному обсязі своїх прав для встановлення та висвітлення фактичного стану справ в ДП «Інформ-Ресурси»; - пунктів 7-10 Порядку проведення Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2006 №361, у зв'язку з незабезпеченням вивчення та аналізу всіх нормативно-правових актів, установчих, розпорядчих та інших документів, що регламентують діяльність ДП «Інформ-Ресурси», відсутністю аналізу існуючих недоліків та проблем підприємства, що забезпечило б аудитору можливість зробити обґрунтовані висновки, які б відповідали фактичному стану справ підприємства і не ґрунтувались на його припущеннях аудитора; - пункту 6.3 Методики проведення Державною фінансовою інспекцією України, її територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання, затвердженої наказом Міністерства фінансів від 26.06.2014 №728, з огляду на те, що на підтвердження висновків, викладених в аудиторському звіті, аудитором до додатків до аудиторського звіту не долучено робочих матеріалів, що підтверджують факти виявлених недоліків та порушень.

Правомірність призначення аудиторської перевірки підприємства та повідомлення ДП «Інформ-Ресурси» про її проведення позивачем не оспорюються.

Згідно з доводами позивача аудиторський звіт, який містить хибну інформацію стосовно діяльності підприємства, негативно вплине на подальшу роботу підприємства.

Крім того, враховуючи інформацію, викладену в згаданому аудиторському звіті щодо недоотримання ДП «Інформ-Ресурси» в ході здійснення господарської діяльності коштів на суму близько 84 152 900,00 грн., що є особливо великим розміром, Генеральною прокуратурою України порушене кримінальне провадження № 0001226 за фактом можливих протиправних дій службових осіб Департаменту державного майна та ресурсів Міністерства внутрішніх справ України, ДП «Інформ-Ресурси» та його підконтрольних філій за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною п'ятою статті 191, частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України, в якому наразі здійснюється досудове розслідування.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у письмовому запереченні та його представник в судовому засіданні зазначили про необґрунтованість позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні, стверджуючи, що аудиторський звіт складено в установленому законодавством порядку, висновки, викладені в ньому, відображають фактичний стан діяльності ДП «Інформ-Ресурси», тому не створюють для підприємства жодних правових наслідків, а, відтак, не призводять до порушення його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

Справу в установленому порядку розглянуто в письмовому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Інформ-Ресурси» є суб'єктом господарювання, що засноване на державній власності та перебуває у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України.

У складі підприємства діють відокремлені структурні підрозділи, а саме 20 філій, які не є самостійними юридичними особами та розташовані в різних областях України, крім Донецької, Київської областей та міста Києва. Також припинена діяльність на території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до пункту 2.1 Статуту підприємства, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19.09.2008 №495, зареєстрованого виконавчим комітетом Запорізької міської ради від 09.12.2008 за №0024499, основною метою діяльності ДП «Інформ-Ресурси» є одержання прибутку від здійснення господарської діяльності для задоволення потреб працівників підприємства та підтримки належного рівня матеріально-технічного забезпечення органів внутрішніх справ відповідно і на умовах, визначених законодавством України та цим Статутом.

У період з 22.11.2016 по 17.02.2017 Державною аудиторською службою України проведено державний аудит діяльності ДП «Інформ-Ресурс», за результатами якого складено аудиторський звіт від 17.02.2017 №08-21/2.

Як зазначено у згаданому аудиторському звіті, аудит проведено відповідно до пункту 2.22 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної аудиторської служби України на ІV квартал 2016 року, абзацу 2 пункту 3 Порядку проведення Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2006 №361 та Методики проведення Державною фінансовою інспекцією України, її територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 26.06.2014 №728, а також відповідно до Програми аудиту, затвердженої Головою Держаудитслужби Гавриловою Л.В. 18.01.2017, перший примірник якої передано директору ДП «Інформ-Ресурси» Бабаєву Ю.А. 24.01.2017.

В аудиторському звіті представлено результати державного фінансового аудиту діяльності ДП «Інформ-Ресурси» за період з 01.01.2014 по 01.12.2016, в ході якого, зокрема виявлено низку порушень у фінансовій діяльності підприємства та надано останньому рекомендації щодо підвищення ефективності його діяльності.

Аудиторський звіт підписано заступником директора Департаменту контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Державної аудиторської служби України - начальником відділу Андрієнко Т.Г.

Копію аудиторського звіту 17.02.2017 року вручено директору ДП «Інформ-Ресурси».

З протоколу розбіжностей до аудиторського звіту від 17.02.2017 вбачається, що аудиторський звіт підписано директором ДП «Інформ-Ресурси» із зауваженнями, які окремо додано до протоколу розбіжностей.

В частині, що стосується перевірки діяльності окремих філій ДП «Інформ-Ресурси» відповідні філії висловили свої заперечення шляхом наданнях письмових пояснень та заперечень.

Згідно з висновком на зауваження до аудиторського звіту за результатами державного фінансового аудиту діяльності ДП «Інформ-Ресурси» від 17.02.2017 № 08-21/2, 14.03.2017 затвердженого Головою Державної аудиторської служби, більшість зауважень підприємства були відхилені, окремі з них враховані.

Не погоджуючись із діями/бездіяльністю заступника директора Департаменту контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Державної аудиторської служби України - начальником відділу Андрієнко Т.Г. щодо складення вищевказаного аудиторського звіту ДП «Інформ-Ресурси» звернулось до суду з адміністративним позовом.

Позовні вимоги та їх обґрунтування позивачем неодноразово змінювались.

В останній редакції позову ДП «Інформ-Ресурси» вказує на невідповідність висновку, що міститься в аудиторському звіті про недоотримання підприємством протягом періоду, що підлягає аудиту, на загальну суму 9496,3тис.грн. через відсутність у підприємства затвердженого порядку взаємодії між правоохоронними органами під час визначення підстав для затримання транспортного засобу та чіткого механізму справляння плати за надання послуг із транспортування та зберігання транспортних засобів, які визнаються речовим доказом.

Згідно з доводами позивача такий висновок є припущенням аудиторів щодо «можливої втрати доходу» в умовах відсутності законодавчого врегулювання певних питань і свідчить про відступлення аудиторів від основного завдання проведення аудиту діяльності підприємства - оцінювання рівня управління фінансово-господарською діяльністю об'єкта аудиту, яка полягає у забезпеченні дотримання вимог законодавства.

Відсутність при цьому в аудиторському звіті розрахунку вищевказаної суми унеможливлює перевірку її правильності, до того ж частина наявних розрахунків містить арифметичні помилки, зокрема щодо неотриманого доходу Дніпровською філією підприємства в розмірі 356,4 тис.грн.

Неправильним також позивач вважає висновок аудиторів стосовно того, що через укладання договорів із фізичними особами-підприємцями, які не є платниками податку на додану вартість, підприємство втрачає право на отримання податкового кредиту, тобто суми, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання - витрати на сплату податків до бюджету. Розрахункова сума таких витрат, визначена в аудиторському звіті, становить 447,5 тис.грн., що впливає на зменшення обсягів чистого доходу від реалізації послуг із перевезення тимчасово затриманих транспортних засобів.

При вирішенні цього спору суд виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначено Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 (далі Закон №2939-XII).

Частиною першою статті 1 Закону № 2939-XII визначено, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Відповідно до приписів статті 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Згідно зі статтею 3 Закону № 2939-XII державний фінансовий аудит є різновидом державного фінансового контролю і полягає у перевірці та аналізі органом державного фінансового контролю фактичного стану справ щодо законного та ефективного використання державних чи комунальних коштів і майна, інших активів держави, правильності ведення бухгалтерського обліку і достовірності фінансової звітності, функціонування системи внутрішнього контролю. Результати державного фінансового аудиту та їх оцінка викладаються у звіті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №868 «Про утворення Державної аудиторської служби України» утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, реорганізувавши Державну фінансову інспекцію шляхом перетворення.

Згідно з підпунктами 1, 3 пункту 3 Положення про Державну аудиторську службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, основними завданнями Держаудитслужби є: забезпечення формування і реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягнення економії бюджетних коштів.

За змістом підпункту 3 пункту 4 Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, державного фінансового аудиту.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Механізм проведення Держаудитслужбою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту, що полягає у перевірці та аналізі діяльності, фактичного стану справ щодо законного та ефективного використання державних чи комунальних коштів і майна, інших активів держави, правильності ведення бухгалтерського обліку і достовірності фінансової звітності, функціонування системи внутрішнього контролю суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також інших суб'єктів господарювання, що отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - аудит) визначає Порядок проведення Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання (далі - Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2006 №361.

Пунктом 2 згаданого Порядку визначено, що під час аудиту обов'язковій оцінці підлягає рівень управління фінансово-господарською діяльністю суб'єкта господарювання, яке полягає у забезпеченні:

- дотримання вимог законодавства, актів і рішень органів управління та суб'єкта господарювання;

- достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності;

- збереження активів;

- досягнення визначених цілей і завдань або набуття кращого досвіду діяльності інших суб'єктів господарювання з виконання показників економічності, продуктивності і результативності.

За змістом пунктів 3, 4 Порядку, аудит проводиться відповідно до плану проведення заходів державного фінансового контролю, який складається та затверджується в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Перед початком аудиту керівнику суб'єкта господарювання надсилається не пізніше ніж за десять календарних днів відповідне повідомлення із зазначенням строку аудиту та відповідальних за його проведення посадових осіб.

Відповідно до пункту 7 Порядку процес аудиту складається з чотирьох етапів.

Пунктами 8 та 9 Порядку врегульовано порядок підготовки Держаудитслужби або її територіальними органами до проведення аудиту.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що під час третього етапу - перевірка ризикових операцій фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання - підтверджується або спростовується інформація стосовно недоліків і проблем в управлінні такою діяльністю.

Обрані методи перевірки та процедура їх застосування повинні забезпечувати обґрунтованість висновків за результатами оцінки рівня управління фінансово-господарською діяльністю суб'єкта господарювання.

У ході перевірки аналізуються: - дані фінансових та бізнес-планів, бухгалтерських (первинних і зведених) документів, статистичної та фінансової звітності, договорів, розпорядчих та інших документів суб'єкта господарювання, пов'язаних з плануванням і провадженням фінансово-господарської діяльності, веденням бухгалтерського обліку, складенням фінансової звітності та організацією внутрішнього контролю; - фактична наявність та стан активів.

Згідно з пунктом 11 Порядку під час четвертого етапу - звітування про результати аудиту - готуються висновки за результатами оцінки рівня управління фінансово-господарською діяльністю суб'єкта господарювання виходячи з істотності їх впливу на фінансово-господарську діяльність за такими загальними розділами: 1) зовнішній - незалежний від суб'єкта господарювання характер, зокрема стосовно достатності нормативно-правового забезпечення його діяльності, рівня її регламентації органом управління суб'єкта; 2) внутрішній - прийняття рішень або бездіяльність посадових осіб суб'єкта господарювання, передусім щодо організації системи внутрішнього контролю.

За результатами аудиту складається звіт, який повинен включати висновки стосовно дотримання законодавства і забезпечення ефективності фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання та обґрунтовані рекомендації щодо її удосконалення (далі - аудиторський звіт). Аудиторський звіт розглядається за участю посадових осіб суб'єкта господарювання. Їх зауваження і пропозиції враховуються або відображаються у протоколі розбіжностей, який додається до звіту. Аудиторський звіт подається керівникові суб'єкта господарювання, його органу управління, а також відповідно до визначених законодавством повноважень Кабінетові Міністрів України та Мінфіну.

Керівник суб'єкта господарювання зобов'язаний інформувати Держаудитслужбу, її міжрегіональний територіальний орган про стан врахування рекомендацій, що містяться у аудиторському звіті (пункт 13 Порядку).

У разі виявлення під час аудиту фактів порушення законодавства, що містять ознаки злочину, Держаудитслужбою, її міжрегіональними територіальними органами невідкладно інформується правоохоронний орган (пункт 14 Порядку).

Відповідно до розділу VI «Звітування про результати аудиту діяльності» Методики проведення Державною фінансовою інспекцією України, її територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання (далі - Методика), затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 26.06.2014 №728, за результатами аудиту діяльності складається аудиторський звіт, який обов'язково має містити результати перевірки дотримання законодавства і забезпечення ефективності фінансово-господарської діяльності об'єкта аудиту та обґрунтовані рекомендації щодо її удосконалення.

Додатками до аудиторського звіту є робочі матеріали, що підтверджують встановлені факти недоліків і порушень, й табличні дані, сформовані на стадії здійснення оцінки досягнутих об'єктом аудиту результатів, підписані державним аудитором та посадовими особами об'єкта аудиту.

За результатами розгляду з керівництвом об'єкту аудиту аудиторський звіт складається в чотирьох примірниках і підписується в односторонньому порядку керівником групи державних аудиторів.

У разі наявності зауважень і пропозицій керівництва об'єкта аудиту до аудиторського звіту, що не були враховані під час розгляду, вони оформлюються у вигляді Протоколу розбіжностей до аудиторського звіту та не пізніше останнього дня проведення аудиту діяльності надаються органу Держфінінспекції для аналізу.

Примірники аудиторського звіту передаються керівнику об'єкта аудиту, його органу управління, а також відповідно до визначених законодавством повноважень Кабінету Міністрів України та Міністерству фінансів України. Один примірник аудиторського звіту залишається органу Держфінінспекції.

Керівник об'єкта аудиту зобов'язаний у місячний строк інформувати орган Держфінінспекції, який проводив аудит діяльності, про стан врахування рекомендацій, що містяться в аудиторському звіті.

Аналіз викладених вище правових норм дає підстави суду стверджувати про обов'язок Держаудитслужби за результатами аудиту скласти аудиторський звіт із викладенням у ньому висновків за результатами оцінки рівня управління фінансово-господарською діяльністю суб'єкта господарювання, в тому числі: дотримання вимог законодавства, актів і рішень органів управління та суб'єкта господарювання; достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності; збереження активів; досягнення визначених цілей і завдань або набуття кращого досвіду діяльності інших суб'єктів господарювання з виконання показників економічності, продуктивності і результативності, а також надати відповідні рекомендації з урахуванням цих висновків.

За результатами проведення такого аудиту щодо ДП «Інформ-Ресурси» Держаудитслужба реалізувала вищевказаний обов'язок шляхом складення аудиторського звіту з викладенням у ньому висновків про оцінку рівня управління фінансово-господарською діяльністю підприємства та необхідних рекомендацій щодо усунення виявлених недоліків.

Обов'язок керівника суб'єкта господарювання, визначений пунктом 13 Порядку та розділом VI «Звітування про результати аудиту діяльності» Методики, щодо інформування Держаудитслужби, її міжрегіонального територіального органу про стан врахування рекомендацій, що містяться в аудиторському звіті, сам по собі не зумовлює обов'язкового виконання цих рекомендацій.

Отже, висновки, викладені в аудиторському звіті від 17.02.2017 №08-21/2, які відображають опис виявлених аудитором порушень, носять лише інформаційний характер і не породжують обов'язкових юридичних наслідків для позивача. Наразі аудиторський звіт можливо ототожнити із актом перевірки.

Статтею 13 Закону №2939-XII встановлено, що дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку.

При вирішенні спору в аналогічних спірних правовідносинах Верховний Суд України в постанові від 10.09.2013 у справі №21-237а13 вказав, що обов'язковою ознакою рішень та дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки, викладені в акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків, не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялася, тому висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення в ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Судження контролюючого органу про виявлені порушення, викладені у висновку, є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству. Такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Також Верховний Суд України в указаному вище судовому рішенні вказав, що диспозиція статті 13 Закону №2939-XII передбачає оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки (ревізії), наприклад із порушенням трудового розпорядку такою особою під час проведення ревізії; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу (ревізії); дій щодо проведення ревізії без установлених законом підстав та/або з порушенням чинного законодавства тощо.

Таким чином, предметом оскарження відповідно до статті 13 Закону № 2939-XII є дії чи бездіяльність службових осіб, якщо вони обмежують чи порушують права, свободи чи законні інтереси особи.

В контексті викладеного суд у даній справі приходить до висновку, що аудиторський звіт не є документом, який встановлює права та обов'язки ДП «Інформ-Ресурси» та, відповідно, не є актом індивідуальної дії в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому дії посадової особи щодо включення до цього звіту певних висновків за тих чи інших обставин не можуть бути предметом розгляду в суді, оскільки є лише способом фіксації інформації та не створюють правових наслідків, а їх викладення не суперечить законодавству. Правомірність таких дій може бути підтверджена або спростована судом у разі спору про законність рішень чи дій, в основу яких покладено згадувані висновки звіту.

У ході судового розгляду справи судом не здобуто доказів прийняття відповідачем на підставі висновків, викладених в аудиторському звіті від 17.02.2017 № 08-21/2, будь-яких рішень або вчинення дій, обов'язкових до виконання позивачем.

Подібну правову позицію відображено в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2016 у справі №826/19147/14.

Доцільно зауважити, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В силу приписів частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина друга статті цього ж Кодексу).

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Зокрема, «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оспорювані дії заступника директора Департаменту контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Державної аудиторської служби України - начальника відділу Андрієнко Т.Г. щодо включення до аудиторського звіту від 17.02.2017 №08-21/2 висновків щодо результатів аудиту ДП «Інформ-Ресурси», не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов'язків для підприємства, а тому порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду не відбулося.

Доводи позивача про те, що аудиторський звіт, який містить хибну інформацію стосовно діяльності підприємства, негативно вплине на подальшу роботу підприємства не заслуговують на увагу суду, оскільки, за відсутності доказів порушеного права підприємства, - ґрунтуються на його припущеннях.

Обставини щодо направлення вищевказаного аудиторського звіту на адресу Генеральної прокуратури України, що зумовило порушення цим правоохоронним органом кримінального провадження № 0001226, в якому наразі здійснюється досудове, розслідування також не свідчать про наявність порушеного права позивача, яке підлягає судовому захисту у межах даного спору.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Разом з тим позивач не позбавлений обов'язку надати суду доказ порушення його прав внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій чи прийняття протиправних рішень.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко