Справа № 9901/386/18
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

19 листопада 2018 року

Київ

справа №9901/386/18

адміністративне провадження №П/9901/386/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - судді Мороз Л.Л.,

суддів: Берназюка Я.О., Гімона М.М., Гриціва М.І., Коваленко Н.В.

за участю:

секретаря судового засідання - Коцюрби В.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Кот О.В.,

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження адміністративну справу № 9901/386/18

за позовною заявою ОСОБА_1 до Верховної Ради України, третя особа: Вища рада правосуддя, про визнання набуття права на відставку судді та зобов'язання вчинити дії, зобов'язання розглянути заяву про відставку на пленарному засіданні ВРУ -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Верховного Суду із адміністративним позовом до Верховної Ради України (надалі - відповідач, ВР), третя особа: Вища рада правосуддя (далі - ВРП), в якому просив:

- визнати, що він як суддя набув право на відставку;

- зобов'язати ВР внести зміни до Постанови ВР від 12 листопада 2015 року № 788-VIII в частині підстави звільнення ОСОБА_1 з посади судді, вказавши, замість звільнення у зв'язку з досягненням 65-річного віку, звільнення у відставку.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що на посаді судді він пропрацював понад 35 років. У зв'язку з наявністю необхідного стажу ним була написана заява про відставку, направлення якої він доручив працівникам апарату Золочівського районного суду Львівської області, в якому працював. Через непорозуміння, які виникли між працівниками апарату суду і працівниками Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) та ненаправленням заяви про відставку до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ), позивач був звільнений з посади судді не у зв'язку з поданням заяви про відставку, а з іншої підстави - у зв'язку з досягненням суддею шістдесяти п'яти років, і цим був позбавлений пільг та гарантій, передбачених розділом Х Закону України "Про судоустрій і статус суддів". З метою вирішення спірного питання позивач звертався до ВРЮ та Комітету ВР України з питань правосуддя і правової політики із відповідними заявами, проте, у задоволенні заяв йому було відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 08 травня 2018 року скасувала зазначене рішення Верховного суду в частині позовних вимог про визнання права позивача на відставку судді.

17 липня 2018 року позивач уточнив позовні вимоги, просив:

- визнати, що він як суддя набув право на відставку;

- визнати неправомірною відмову ВР в особі Комітету з питань правосуддя і правової політики щодо звільнення позивача у відставку;

- зобов'язати ВР на найближчому пленарному засіданні розглянути заяву позивача, оригінал якої находиться у ВРП, про звільнення його з посади судді Золочівського районного суду Львівської області у зв'язку з набуттям права на відставку.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог до Комітету ВР з питань правосуддя і правової політики.

Щодо решти позовних вимог, заявлених до ВР, Верховний Суд ухвалою від 23 липня 2018 року відкрив провадження у справі.

У відзиві на позовну заяву ВР просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" питання про звільнення суддів вирішується ВРП, а не ВР. Крім того, ВР прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з досягненням 65-річного віку, а не у відставку, на підставі відповідного подання ВРЮ, тобто у порядку встановленому законом. При цьому, постанова ВР про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з досягненням 65-річного віку була предметом дослідження Вищим адміністративним судом України, який у справі № 800/297/16 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВР про зобов'язання внести зміни до Постанови ВР від 12 листопада 2015 року № 788-VIII в частині підстави звільнення ОСОБА_1 з посади судді, вказавши звільнення у відставку.

ВРП у поданому відзиві також просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що позивач не звертався до ВРЮ із заявою про звільнення його з посади судді у відставку, а тому, за результатами розгляду повідомлення ВККС нею внесено подання про звільнення позивача саме у зв'язку з досягненням 65 років. Це рішення ВРЮ є чинним та не було оскаржене. ВР на підставі вказаного рішення звільнила ОСОБА_1 у зв'язку з досягненням 65-річного віку.

Також, ВРП зазначає, що не має повноважень вносити зміни до Постанов ВР щодо зміни підстав звільнення судді, а тому відповідна заява, з якою у листопаді 2016 року звертався ОСОБА_1, була залишена без задоволення рішенням ВРП від 14 грудня 2017 року, яке позивач не оскаржив до суду.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів встановила такі обставини.

ОСОБА_1 з червня 1980 року по червень 1990 року працював народним суддею Золочівського районного народного суду Львівської області, з червня 1990 року обіймав посаду судді Золочівського районного суду Львівської області; з 01 червня 2000 року обраний суддею безстроково.

ОСОБА_1 має стаж на посаді судді понад 35 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 виповнилось 65 років.

04 грудня 2014 року до ВРЮ надійшло повідомлення ВККС про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв'язку з досягненням шістдесяти п'яти років.

02 жовтня 2015 року ВРЮ прийнято рішення № 27/0/12-15 про внесення подання до ВР про звільнення з посади у зв'язку з досягненням шістдесяти п'яти років, у тому числі, судді Золочівського районного суду Львівської області ОСОБА_1

На підставі подання ВРЮ від 02 жовтня 2016 року № 270/0/12-15 ВР прийнято Постанову «Про звільнення суддів» № 788-VIII від 12 листопада 2015 року, якою звільнено, зокрема, суддю Золочівського районного суду Львівської області ОСОБА_1 у зв'язку з досягненням шістдесяти п'яти років.

Позивач не погоджується із причинами його звільнення, вважає, що його необхідно звільнити не у зв'язку з досягненням шістдесяти п'яти років, а у відставку, оскільки він набув таке право, написав відповідну заяву, хоча й через непорозуміння ця заява не передана до ВРЮ.

З метою вирішення спірного питання позивач звертався до ВРЮ та Комітету ВР України з питань правосуддя і правової політики із відповідними заявами, проте, у задоволенні заяв йому було відмовлено.

Так, ОСОБА_1 24 грудня 2015 року звертався до ВРЮ із проханням внести подання до ВР про внесення змін до Постанови ВР від 12 листопада 2015 року № 788-VIII «Про звільнення суддів» в частині зміни підстав його звільнення з посади судді.

За результатами розгляду поданої заяви ВРЮ листом від 22 січня 2016 року № 400/0/9-16 повідомила позивача про відсутність у неї відповідних повноважень.

Головою Золочівського районного суду Львівської області ОСОБА_5 також направлялось у 2016 році відповідне звернення до Комітету ВР України з питань правової політики та правосуддя, за результатами розгляду якого Комітет листом від 21 квітня 2016 року № 04-29/16-1644 повідомив, що Постанова «Про звільнення суддів» № 788-VIII від 12 листопада 2015 року прийнята на підставі подання ВРЮ від 02 жовтня 2016 року № 27/0/12-15.

У подальшому, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) з позовом до ВР про зобов'язання внести зміни до Постанови ВР від 12 листопада 2015 року № 788-VIII в частині підстави звільнення ОСОБА_1 з посади судді, вказавши, замість звільнення у зв'язку з досягненням 65-річного віку, звільнення у відставку.

Позивач у справі № 800/297/16, яку розглядав ВАСУ зазначав, що 24 липня 2015 року ним через працівників апарату суду подано заяву про відставку. У той же час, вказана заява через непорозуміння між працівниками апарату суду та працівниками ВККС не була направлена до ВРЮ.

Проте, ВАСУ у справі № 800/297/16 постановою від 12 вересня 2016 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки відповідно до закону, чинного на час спірних правовідносин, звільнення судді у відставку відбувається лише на підставі заяви судді, безпосередньо поданої суддею до ВРЮ. Однак, як встановив ВАСУ, доказів направлення заяви про відставку безпосередньо до ВРЮ позивач не надав.

Після цього, ОСОБА_1 звернувся із позовом до Верховного Суду.

Судом також встановлено, що позивач, після розгляду його справи у ВАСУ, звертався до ВРП із заявою від 31 жовтня 2016 року про внесення до ВР подання про внесення змін до Постанови від 12 листопада 2015 року № 788-VIII в частині зазначення підстав його звільнення, однак рішенням ВРП від 14 грудня 2017 року № 4120/0/15-17 в задоволенні заяви відмовлено. Вказане рішення ВРП позивачем не оскаржене.

У рішенні ВРП від 14 грудня 2017 року № 4120/0/15-17 зазначено, що на запит члена ВРП голова суду, в якому працював позивач, направив матеріали службової перевірки обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 31 жовтня 2016 року.

Службовою перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 наприкінці липня 2015 року написав заяву про звільнення його з посади судді у відставку, проте до ВРП її не подав. Також, відсутні докази подання ОСОБА_1 такої заяви до Золочівського районного суду Львівської області для надіслання до ВРЮ.

Суд, перевіривши аргументи учасників справи, відмовляє у задоволенні позову, виходячи із такого.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі:

1) закінчення строку, на який його обрано чи призначено;

2) досягнення суддею шістдесяти п'яти років;

3) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я;

4) порушення суддею вимог щодо несумісності;

5) порушення суддею присяги;

6) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього;

7) припинення його громадянства;

8) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим;

9) подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Статтею 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до статті 113 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного в частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстав для звільнення судді.

Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного в частині першій цієї статті.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 121 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у поданні Вищої ради юстиції про звільнення судді з посади зазначаються, зокрема, підстава внесення подання про звільнення, визначена частиною п'ятою статті 126 Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 122 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Суд зазначає, що такий спосіб захисту порушеного права, як визнання за позивачем певного права, у цьому випадку - права на відставку судді, прямо не передбачений Кодексом адміністративного судочинства України, однак, за наявності підстав може бути застосований судом з огляду на положення частини другої статті 5 цього Кодексу, згідно з якою захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, визнання за суб'єктом права, як спосіб захисту, немає підстав застосовувати у правовідносинах, які склались між сторонами у цій справі, з огляду на таке.

Визнання права - це спосіб захисту, який застосовується у випадку спору між суб'єктами щодо наявності чи відсутності правовідносин між суб'єктами і, відповідно, наявності чи відсутності права та обов'язку. Отже, цей спосіб захисту використовується, якщо належне певній особі право не визнається чи оспорюється іншою особою та з метою усунення невизначеності та створення умов для здійснення права. Невизнання права особи, яке дає підстави для його визнання у судовому порядку, передбачає, що особа, яка має обов'язок вчинити певні дії для реалізації права іншої особи, протиправно не вчинила цих дій, що перешкоджає реалізації суб'єктивного права.

У правовідносинах, що склались між сторонами у цій справі відповідач не заперечував право позивача на відставку, як таке, оскільки позивач не звертався із заявою про відставку.

Тобто, між сторонами відсутні правовідносини, у яких ВР зобов'язана була розглянути питання про звільнення судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, оскільки така заява у встановленому законом порядку не була подана.

Так, частиною 3 статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції, чинній на час написання позивачем заяви про відставку, заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції.

Факт не подання ОСОБА_1 заяви про відставку безпосередньо до ВРЮ встановлено Верховним Судом у цій справі, а також ВАСУ у постанові від 12 вересня 2016 року у справі № 800/297/16.

Доручення ОСОБА_1 працівникам апарату суду, які не направили заяву про відставку до ВРЮ, не може вважатись зверненням судді із заявою про відставку, оскільки належним, згідно із законом, є лише звернення судді безпосередньо до ВРЮ.

Отже, відсутній юридичний факт, з яким закон пов'язує виникнення у відповідача обов'язку розглядати заяву ОСОБА_1 про відставку, а у позивача - права на розгляд такої заяви. Отже, відсутні й правовідносини, у яких відповідач не визнає права позивача на відставку.

Змінивши вимоги, позивач фактично хоче досягти зобов'язання ВР внести зміни до Постанови ВР «Про звільнення суддів» № 788-VIII від 12 листопада 2015 року, але це питання вже було предметом судового розгляду і є судове рішення, яке набрало законної сили (справа № 800/297/16).

Відсутні також підстави для зобов'язання ВР на найближчому пленарному засіданні розглянути заяву позивача про звільнення його з посади судді Золочівського районного суду Львівської області у зв'язку з набуттям права на відставку.

Суд зазначає, що право на захист шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії виникає, коли у відповідача існує обов'язок, але він не виконаний і це порушує права позивача.

Як зазначалось, у ВР не виникало обов'язку розглядати заяву позивача про звільнення його у відставку, оскільки відповідна заява у встановленому законом порядку не надходила ні до ВРП, ні до ВР, що встановлено в ході розгляду обох справ.

Крім того, на даний час Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, внесено зміни до Конституцій України.

Відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, зокрема, ухвалює рішення про звільнення судді з посади (пункт 4 частини першої цієї статті).

Також, відповідно до пункту 14 розділу III Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII матеріали та подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до Вищої ради правосуддя для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється Вищою радою правосуддя у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом Вищої ради правосуддя може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.

У разі якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади у зв'язку з досягненням шістдесяти п'яти років до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", його повноваження припиняються з 30 вересня 2016 року, крім випадку, якщо до 30 вересня 2016 року у встановленому законом порядку суддею було подано заяву про відставку. У разі якщо суддею було подано заяву про відставку, Вища рада правосуддя розглядає таку заяву у порядку, визначеному цим Законом, та ухвалює одне з таких рішень:

1) рішення про звільнення судді з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України;

2) рішення про відмову у звільненні судді з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку, якщо суддя не має стажу роботи на посаді судді, необхідного для виходу у відставку відповідно до законодавства, яке діяло на день подання суддею заяви про відставку. У такому випадку повноваження судді припиняються з 30 вересня 2016 року.

Отже, після 30 вересня 2016 року рішення про звільнення судді з посади приймає не ВР, до якої подано позов ОСОБА_1, а ВРП.

Оскільки з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" питання про звільнення суддів вирішується Вищою радою правосуддя, тому ВР з 30 вересня 2016 року не є органом, який приймає такі рішення.

Вказане означає відсутність з 30 вересня 2016 року законодавчих підстав для зобов'язання ВР розглядати питання що стосуються звільнення судді.

До Вищої ради правосуддя, яка на цей час уповноважена приймати рішення щодо звільнення суддів, ОСОБА_1 із заявою про зміну підстав його звільнення не звертався і лише у 2016 році звернувся із заявою (від 31 жовтня 2016 року) про внесення до Верховної Ради України подання про внесення змін до Постанови від 12 листопада 2015 року № 788-VIII в частині зазначення підстав його звільнення. Разом з тим ВРП розглянула вказану заяву і рішенням від 14 грудня 2017 року відмовили у її задоволенні.

Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

За правилами статті 139 КАС понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Верховної Ради України, третя особа: Вища рада правосуддя.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

_______________

_______________

_______________

_______________

_______________

Л.Л. Мороз

Я.О. Берназюк

М.М. Гімон

М.І. Гриців

Н.В. Коваленко,

Судді Верховного Суду