Справа № 500/7167/18
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/7167/18
Провадження № 2-а/500/163/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року

11год. 35хв.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю секретаря Нікітіної Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до старшого інспектора Відділу з організації несення служби у м. Ізмаїл управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

18.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними дії старшого інспектора Відділу з організації несення служби у м. Ізмаїл управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 при винесенні постанови серія АР № 537990 від 16.10.2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП та скасувати вказану постанову.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 16.10.2018 старшим інспектором Карайнакі І.Г. винесена постанова серія АР № 537990у справі про адміністративне правопорушення, якою його було визнано винним у порушенні пункту 9.8 Правил дорожнього руху (ПДР) та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Вважає вказану постанову необґрунтованою та винесеною із порушенням норм процесуального права. Так, з постанови вбачається, що 16.10.2018 року о 09 год. 05 хв. на трасі Одеса Рені М-15, він керував автомобілем LDV, номерний знак НОМЕР_1, з невключеним ближнім світлом фар. З 1 жовтня по 1 травня водії всіх транспортних засобів під час руху поза населеними пунктами повинні включати денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції авто - ближнє світло фар (п. 9.8 ПДР). Враховуючи відсутність в конструкції транспортного засобу денних ходових вогнів, порушення п. 9.8 ПДР негайно було усунуто на місці шляхом увімкнення ближнього світла фар. Інспектор поліції притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами, за що передбачено штраф від 425 до 510 грн. При цьому ч. 2 ст. 122 КУпАП визначає відповідальність за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміни його напрямку. Згідно п. 9.1 (г) ПДР - включення ближнього світла фар у світлу пору доби - є попереджувальним сигналом. Тобто, в даному випадку накладати штраф за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами - неправомірно. Невикористання ближнього світла фар, як порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами слід розцінювати тільки у випадках, коли водії їдуть без включення фар в темний час доби або в умовах недостатньої видимості. До цього їх чітко зобов'язує іншій пункт ПДР 19. Вважає, що поліцейський невірно кваліфікував його дії та помилково притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки ч. 2 ст. 122 КУпАП України передбачає порушення користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, а не під час руху.

В судовому засіданні 20.11.2018р. позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що відповідачем безпідставно накладено на позивача штраф. Він їхав без увімкнутого світла фар, та увімкнув його після зупинки, однак, він не починав та не змінював напрямку руху, отже його дії не підпадають під дію ч.2 ст.122 КУпАП. При цьому, згідно ст.125 КУпАП, інші порушення правил дорожнього руху тягнуть за собою попередження. Позивач погоджується з порушенням ним вимоги п.9.8 ПДР, однак дане порушення невірно кваліфіковано інспектором за ч.2 ст.122 КУпАП, тоді як повинно бути кваліфіковано за ст.125 КУпАП, та відповідно не може каратися штрафом. Також позивач надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судовому засіданні 20.11.2018р. зазначив, що оскаржена постанова є правомірною, та прийнятою у звязку із тим, що позивач змінював напрямок руху, коли їхав між населеними пунктами, чим порушив п. 9.8 ПДР. Також відповідач зазначив, що вказаними діями притягнутий порушив правил користування зовнішніми освітлювальними приладами. Позиція позивача є хибною та суперечить нормам законодавства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та відповідача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що постановою серії АР № 537990 від 16.10.2018 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,винесеною старшого інспектора Відділу з організації несення служби у м. Ізмаїл управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2, за порушення п. 9.8 ПДР на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, у звязку із тим, що 16.10.2018 року о 09 год. 05 хв. на трасі Одеса-Рені М-15 керував автомобілем LDV, номерний знак НОМЕР_1, поза населеного пункту з неувімкнутим ближнім світлом фар, чим порушив вимоги п. 9.8 ПДР, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 122 КУпАП України.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови позивач звернувся до суду, посилаючись на її протиправність.

Суд погоджується з правовою позицією позивача з огляду на її обґрунтованість.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність тощо.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 1995 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно п. 9.8 ПДР України, під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене, зокрема, з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Згідно підпункту г) пункту 9.1. ПДР, попереджувальними сигналами є, зокрема, увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби.

Отже порушення, яке допустив позивач згідно із приписами ПДР є порушенням правил користування попереджувальними сигналами.

В той час, як зазначена у постанові норма ч. 2 ст. 122 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами лише при початку руху чи зміні його напрямку. Доказів того, що позивач змінював під час встановлення порушення починав рух чи змінював напрямок руху та не увімкнув при цьому ближнє світло фар, суду не надано. Тобто, в даному випадку не мав місце ні початок руху, ні зміна його напрямку, а отже такі дії не підпадають під фабулу ч.2 ст.122 КУпАП в цій частині.

Щодо тверджень відповідача, що позивачем також порушено правила користування зовнішніми освітлювальними приладами, то суд звертає увагу на наступне.

Правила користування зовнішніми освітлювальними приладами врегульовані лише розділом 19 ПДР «Користування зовнішніми світловими приладами».

Однак, у розділі 19 ПДР відсутня будь-яка інформація про правила використання освітлювальних приладів під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби.

Згідно підпункту а) пункту 19.1 ПДР, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої: на всіх механічних транспортних засобах - фари ближнього (дальнього) світла.

Отже, врегулювання правил використання освітлювальних приладів стосується лише правил використання освітлювальних приладів у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, а також: фар-прожекторів, фар-шукачів, протитуманних ліхтарів, знаку автопоїзда (п.п.19.6-19.9 ПДР).

Інших правил користування зовнішніми освітлювальними приладами Правилами дорожнього руху не встановлено. Та з системного аналізу норм ПДР вбачається, що до цих правил не відноситься порядок увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби як попереджувальних сигналів. Отже безпідставно відповідач відносить викладені у постанові обставини до порушень правил користування зовнішніми освітлювальними приладами, які встановлені лише розділом 19 ПДР.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вчинене позивачем правопорушення, яке описано відповідачем в оскарженій постанові, не підпадає під дію ч.2 ст.122 КУпАП.

Доказів вчинення позивачем правопорушень, передбачених ч.2 ст.122 КУпАП (у тому числі порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку), суду відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 125 КУпАП, інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121 - 128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу, - тягнуть за собою попередження.

Водночас статті 121-128, частини перша і друга статті 129, статті 139 і 140 КУпАП не містять положень про встановлення відповідальності за таке порушення ПДР як не ввімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби поза межами населеного пункту (окрім при початку руху чи зміні його напрямку).

З вказаного можна зробити висновок, що дії позивача, та викладена у самій постанові фабула, не свідчить про те, що ОСОБА_1вчинив будь-яке правопорушення, відповідальність за яке встановлена ч.2 ст.122 КУпАП та передбачає застосування штрафу, що виключає правомірність оскарженої постанови. А дії, що підпадають під ст.125 КУпАП (у тому числі рух з 1 жовтня по 1 травня механічних транспортних засобів у світлу пору без увімкненого ближнього світла фар поза населеними пунктами), тягнуть за собою лише попередження без оформлення відповідної постанови.

З огляду на усталену прецедентну практику Європейського суду з прав людини (справи "Гурепка проти України" ("Gurepka v. Ukrain", 06.09.2005, no. 61406/00), "Гурепка проти України (№ 2)" "Gurepka v. Ukraine (no. 2)", 08.04.2010, no. 38789/04), "Лучанінова проти України" ("Luchaninova v. Ukraine", 09.06.2011, no. 16347/02), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine",11.04.2013, no. 20372/11) та інші), який тлумачить поняття "кримінальний" автономно, тобто незалежно від національної термінології, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, національні органи влади мають дотримуватися закріплених у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантій: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Для встановлення "обґрунтованості висунутого обвинувачення" у справі мають міститися достатньо переконливі, чіткі і узгоджені між собою докази, які в сукупності доводять винність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, згідно з принципом доведеності вини "поза розумним сумнівом".

Суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб'єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов'язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб'єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб'єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб'єкта владних повноважень.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об'єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП, а отже й безпідставність складення відповідачем оскарженої постанови.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладені вище обставини, суд приходить до висновку про невідповідність оскаржуваної постанови відповідача критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України та наявність підстав для задоволення позову про її скасування.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак відповідач, незважаючи на покладення на нього статтею 77 КАС України обовязку щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не виконав його та не надав належних та допустимих доказів в підтвердження правомірності своїх дій та оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вказану спеціальну норму, якою обмежуються повноваження суду в даній категорії справ, то не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині визнання протиправними дії старшого інспектора у місті Ізмаїл Одеської області ОСОБА_2 Відділу з організації несення служби у м. Ізмаїл управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції.

Крім того, дії інспектора направлені на складення постанов про накладення стягнення по справі про адміністративне правопорушення безпосередньо відносяться до компетенції інспекторів поліції згідно приписів чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування постанови.

Керуючись ст. ст. 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (68600, Одеська область, Ізмаїльський район, с. Ларжанка, вул. Перемоги, б. 43, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) до старшого інспектора Відділу з організації несення служби у м. Ізмаїл управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Телеграфна, №72) про визнання протиправними дій та скасування постанови задовольнити частково.

Скасувати постанову серії АР № 537990від 16.10.2018 року у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу розміром 425 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: А.С. Адамов