Справа № 500/2514/18
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань забезпечення позову

Справа № 500/2514/18

21 листопада 2018 року

м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши у порядку письмового провадження заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Тернопільської регіональної організації політичної партії "ЗА ЖИТТЯ" до Тернопільської обласної ради про визнання протиправним та нечинним рішення,-

ВСТАНОВИВ:

20.11.2018 до Тернопільського окружного адміністративного суду поступила позовна заява Тернопільської регіональної організації політичної партії "ЗА ЖИТТЯ" до Тернопільської обласної ради про визнання протиправним та нечинним рішення Тернопільської обласної ради № 1171 від 06.11.2018 "Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Тернопільської області".

Водночас, разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Тернопільської обласної ради № 1171 від 06.11.2018 "Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Тернопільської області".

В обґрунтування зазначеної заяви позивач посилається на те, що оскаржене рішення, яким встановлено мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту, було прийнято відповідачем всупереч положень Конституції України, як норм прямої дії, та законів України, якими врегульовані питання, в тому числі, публічного використання вітчизняного культурного продукту, а також без дотримання норм міжнародного права, які є частиною національного законодавства України. Таким чином, позивач вважає, що оскаржене рішення відповідача порушує:

- статтю 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР;

- статтю 4, 5, 10 Закону України "Про культуру" від 14.12.2010 № 2778-VI;

- статтю 1 Закону України "Про національні меншини" від 25.06.1992 № 2494-XII;

- статтю 1, 2, 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 № 5207-VI;

- рішення Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп/99 у справі за конституційними поданнями 51 народного депутата України про офіційне тлумачення положень статті 10 Конституції України щодо застосування державної мови органами державної влади, органами місцевого самоврядування та використання її у навчальному процесі в навчальних закладах України (справа про застосування української мови);

- Рамкову конвенцію Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995, ратифіковану Законом України від 09.12.1997;

- Європейську хартію регіональних мов або мов меншин від 05.11.1992, ратифіковану Законом України від 15.05.2003.

Також позивач вважає, що встановлений оскарженим рішенням мораторій (заборона) на публічне використання російськомовного культурного продукту, стосується безпосередньо членів позивача в частині використання ними в своїй діяльності надбань в сфері культури, історико-культурної спадщини, засобів масової інформації, створених російською мовою. Таким чином, оскаржений нормативно-правовий акт безпосередньо стосується публічної діяльності позивача, громадян членів позивача, в тому числі, які належать до національних меншин, та є суб'єктами правовідносини у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для забезпечення адміністративного позову, суд виходить з наступного.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150,151 КАС України, які закріплюють підстави забезпечення позову, а також види забезпечення позову в адміністративному процесі.

Можливі ситуації, коли зволікання з вирішенням адміністративної справи може завдати непоправної шкоди позивачеві. У зв'язку з цим у адміністративному процесуальному законодавстві існує інститут забезпечення позову, що дає можливість суду до прийняття рішення у справі вжити заходів щодо забезпечення позовних вимог, зокрема, якщо внаслідок невжиття цих заходів захист прав особи стане утрудненим або неможливим.

Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред’явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).

Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Таким чином, при розгляді та вирішенні даної заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв'язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв'язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Також, суд звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ'я сторін.

Позивач у заяві про забезпечення позову посилається, зокрема на те, що оскаржене рішення відповідача порушує: статтю 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР; статтю 4, 5, 10 Закону України "Про культуру" від 14.12.2010 № 2778-VI; статтю 1 Закону України "Про національні меншини" від 25.06.1992 № 2494-XII; статтю 1, 2, 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 № 5207-VI; рішення Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп/99 у справі за конституційними поданнями 51 народного депутата України про офіційне тлумачення положень статті 10 Конституції України щодо застосування державної мови органами державної влади, органами місцевого самоврядування та використання її у навчальному процесі в навчальних закладах України (справа про застосування української мови); Рамкову конвенцію Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995, ратифіковану Законом України від 09.12.1997; Європейську хартію регіональних мов або мов меншин від 05.11.1992, ратифіковану Законом України від 15.05.2003.

Однак, зазначаючи про необхідність зупинення дії оскаржуваного рішення, позивач не надає суду доказів, що свідчать про очевидність ознак протиправності оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень чи утруднення виконання рішення суду у подальшому, а наведені доводи позивача підлягають перевірці у ході судового розгляду справи по суті.

Подання адміністративного позову предметом якого є скасування рішення, не є єдиним та беззаперечним доказом очевидної ознаки протиправності такого рішення суб'єкта владних повноважень.

Водночас, позивачем не надано і доказів використання в публічній діяльності його членами надбань в сфері культури, історико-культурної спадщини, засобів масової інформації, створених російською мовою.

Таким чином, Тернопільською регіональною організацією політичної партії "ЗА ЖИТТЯ" жодних доказів на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам та інтересам, до ухвалення судового рішення у даній справі або, виконання судового рішення без вжиття заходів забезпечення позову стане неможливим, суду надано не було.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що висновки щодо очевидності ознак протиправності оскаржуваного рішення відповідача можуть бути зроблені лише на підставі дослідження поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення даного позову у спосіб обраний позивачем.

Керуючись статтями 150-154, 156, 241, 243, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Тернопільській регіональній організації політичної партії "ЗА ЖИТТЯ" у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Тернопільської обласної ради № 1171 від 06.11.2018 "Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Тернопільської області".

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Мірінович У.А.

Копія вірна

Суддя Мірінович У.А.