Справа № 826/1544/16
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1544/16 Суддя першої інстанції: Катющенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постановлену у порядку письмового провадження ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання утриматися від вчинення дій, визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Відповідач-1, Фонд), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - Відповідач-2, Уповноважена особа), треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович (далі - Третя особа-1, Приватний нотаріус Літвінов А.В.), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович (далі - Третя особа-2, Приватний нотаріус Руденко В.О.), в якому, з урахуванням заяв про зміну позовних вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення (повідомлення) Уповноваженої особи №5126 від 14.07.2015 року щодо визнання нікчемним правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Літвіновим A.B. 19.12.2014 року за реєстровим №1347);

- зобов'язати Уповноважену особу утриматися від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Літвіновим A.B. 19.12.2014 року за реєстровим №1347);

- зобов'язати Фонд утриматися від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Літвіновим A.B. 19.12.2014 року за реєстровим №1347);

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи щодо встановлення нікчемності правочину - договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, посвідченого Приватним нотаріусом Літвіновим A.B. 19.12.2014 року за реєстровим №1347.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2018 року закрито провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України у зв'язку з тим, що справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, а даний спір належить вирішувати у порядку цивільного судочинства. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі стосується правомірності дій Уповноваженої особи щодо визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомого майна, а відтак спірні правовідносини обумовлені порушенням приватного права та свідчать про те, що Фонд у даному випадку виступає як орган управління банком, а не суб'єктом владних повноважень. Крім того, суд зазначив, що оскільки Позивачем оскаржуються рішення та дії Уповноваженої особи не як суб'єкта владно-управлінських функцій, а саме як органу управління банком, то даний спір не містить ознак публічно-правового, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду. Крім іншого, підкреслив, що Окружний адміністративний суд міста Києва щодо вказаних правовідносин не може вважатися «судом, встановленим законом».

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що законодавець наділив Фонд виключними повноваженнями у сфері забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, тобто функціями державного управління при реалізації таких повноважень, а відтак даний спір підлягає розгляду саме у порядку адміністративного судочинства. Крім того, зазначає, що фактично Позивачем оскаржується рішення Фонду у формі наказу, виданого на виконання владно-управлінських функцій, передбачених, зокрема, приписами ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наголошує, що спірні правовідносини є публічними, а перевірка законності оскаржуваного акту має здійснюватися саме за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 21.11.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Уповноважена особа просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Апелянтом не враховано, що Фонд як юридична особа публічного права та Уповноважена особа у межах делегованих функцій можуть бути як суб'єктом публічного права, так і суб'єктом приватноправових відносин. Звертає увагу, що неплатоспроможний банк зберігає свою правосуб'єктність до внесення запису про його ліквідацію незалежно від особливостей правового статусу Фонду та Уповноваженої особи. Наголошує на правильності висновків суду першої інстанції про приватноправовий характер даного спору, які зроблені не лише з огляду на суб'єктний склад спірних правовідносин, а й на їх зміст. Крім того, з посиланням на ряд правових позицій Великої Палати Верховного Суду зазначає про неможливість судового оскарження наказу Уповноваженої особи про віднесення правочину до нікчемного.

У межах встановленого судом строку відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.

Представник Відповідача-2 наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_1 (Покупець) та ПАТ «Дельта Банк» (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.2014 року, посвідчений Приватним нотаріусом Літвіновим А.В. 19.12.2014 року за реєстровим №1347 (т. 1 а.с. 125-126), за умовами якого Продавець передає у власність, а Покупець приймає і зобов'язується оплатити на визначених цим договором умовах нерухоме майно - нежилі приміщення №№1, 2 (групи приміщень №1 (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 74,8 кв. м. Об'єкт належить продавцю на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 03.12.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. за реєстровим №3949.

Цього ж дня Приватним нотаріусом Літвіновим А.В. прийнято рішення № 18170762 про реєстрацію за Позивачем права власності на вищевказане нерухоме майно. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.2014 року.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та .реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 98-101), Приватним нотаріусом Руденком В.О. прийнято рішення від 11.06.2015 року за №22006220 про реєстрацію за ОСОБА_8 права власності на нерухоме майно - нежилі приміщення №№1, 2 (групи приміщень №1 (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 74,8 кв. м. Підстава виникнення права власності: договір купівлі - продажу від 11.06.2015 року, посвідчений Приватним нотаріусом Руденком В.О. за №1316.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно якого з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 08.04.2015 року №71 внесено зміни до рішення від 02.03.2015 року №51 та вказано, що тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 6 місяців з 03.03.2015 року по 02.09.2015 року.

У подальшому, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 03.08.2015 року №147 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» до 02.10.2015 року.

Постановою Правління Національного банку України від 02.10.2015 року №664 відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати ПАТ «Дельта Банк».

02.10.2015 року згідно рішення виконавчої дирекції Фонду № 181 від 02.10.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено Кадирова Владислава Володимировича уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» строком на 2 роки з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року включно із делегуванням усіх повноважень ліквідатора ПАТ «Дельта Банк», визначених статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 20.02.2017 року №619 продовжено строки здіснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019 року включно.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що за результатом проведеної перевірки правочинів (інших договорів) за операційно-господарськими операціями, призначеної наказом від 11.03.2015 року №67, Комісією виявлено правочин, що є нікчемним згідно п. 7, п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме - договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.2014 року, укладений з ОСОБА_1, посвідчений Приватним нотаріусом Літвіновим А.В. за реєстраційним №1347. Результати перевірки оформлені протоколом Комісії від 10.07.2015 року №16.

Уповноваженою особою на адресу Позивача надіслано повідомлення від 14.07.2015 року №5126 (т. 1 а.с. 94-95), в якому зазначено про те, що правочин з купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12. 2014 року, укладений з ОСОБА_1, посвідчений Приватним нотаріусом Літвіновим А.В. за реєстраційним №1347, визнано нікчемним з підстав, визначених п. 7, п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У цьому ж повідомленні вимагалось повернути Банку отримане за нікчемним правочином майно.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 2, 4, 19 КАС України, ст. ст. 2, 11, 15, 19 ЦПК України, ст. ст. 2, 3, 4, 34, 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, прийшов до висновку, що за своєю суттю спір є приватноправовим, оскільки він обумовлений незгодою Позивача з віднесенням до нікчемних договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.2014 року, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, на підставі якого Позивач набув право власності на нерухоме майно. При цьому суд підкреслив, що наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника є ознакою приватноправових відносин, а відтак оскарження пов'язаних з ним рішень та дій Уповноваженої особи є незгодою з позицією органу управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Як було встановлено раніше та вірно підкреслено судом першої інстанції, даний спір виник у зв'язку із набуттям ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно на підставі правочину, віднесеного у подальшому Уповноваженою особою до нікчемних. Характер позовних вимог про зобов'язання відповідачів утриматися від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності правочину, свідчать про те, що Позивач звернулася за захистом свого приватного права, яке виникло та обумовлене договором купівлі-продажу нерухомого майна. Правові наслідки нікчемності правочину виражені у тому, що такий правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Водночас, наслідки нікчемності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.2014 року впливають на приватноправові інтереси сторін правочину - ОСОБА_1 та АТ «Дельта Банк».

Таким чином, наявність у межах спірних правовідносин порушеного, на думку ОСОБА_1, приватного права та інтересу останньої, свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спору.

При цьому судовою колегією враховується, що саме зміст спору є визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27.06.2018 року у справі № 815/6945/16.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами Уповноважено особи про те, що ОСОБА_1 помилково стверджує про поширення юрисдикції адміністративних судів на даний спір, виходячи з лише з його суб'єктного складу. Водночас, суд першої інстанції, визначаючи предметну юрисдикцію спору, з урахуванням суті спірних правовідносин та підстав позову прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність розгляду даної справи саме у порядку цивільного судочинства.

Твердження Апелянта про те, що оскаржувані ним рішення та дії Уповноваженої особи, є такими, що прийняті останнім як суб'єктом владних повноважень в розумінні КАС України, колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом. Основним завданням Фонду, згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, для цього Фонд .

Фонд здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 34 Закону Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Приписи ч. ч. 1-3 ст. 36 Закону визначають, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Таким чином, з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій.

При цьому згідно п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність», а згідно з п.8 ч. 1 зазначеної статті закону ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що банк зберігає свою правосуб'єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб'єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 18.04.2018 року у справі №910/8132/17 та від 16.05.2018 року у справі № 910/17448/16, сформульована позиція, згідно якої Фонд як юридична особа публічного права може бути суб'єктом як публічно-правових, так і приватноправових відносин. При цьому у приватноправових відносинах, зокрема під час здійснення функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, Фонд не здійснює функцій суб'єкта владних повноважень.

Великою Палатою Верховного Суду окремо акцентовано увагу на тому, що визначений статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правовий статус Фонду, відповідно до якої він є, зокрема, юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні, не впливає на правовий статус банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію або щодо якого розпочато процедуру ліквідації, оскільки Фонд розпоряджається майном такого банку від імені останнього й у межах виконання покладених на нього законодавством функцій щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.

Як було зазначено вище, спірні правовідносини мають характер приватноправових, оскільки предметом судового захисту у даній справі ОСОБА_1 визначено захист власного приватного права як покупця нерухомого майна у ПАТ «Дельта Банк» за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.2014 року. Дії та рішення уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину до нікчемних, що оскаржуються Позивачем, у даному випадку є заходами щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів, тобто є діями та рішеннями органу управління банком, а суб'єкта владних повноважень.

Викладене, у свою чергу, виключає можливість розгляду і вирішення даного спору у порядку адміністративного судочинства.

Надаючи оцінку доводам Апелянта, що оспорюване ним рішення Уповноваженої особи щодо визначення нікчемним правочину, є таким, що видане на виконання владних управлінських повноважень, а тому має бути визнане перевірене на предмет законності, визнано ппротиправним і скасоване саме у порядку адміністративного судочинства, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вже було зазначено вище, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Згідно ч. ч. 1, 2, 10 ст. 38 Закону Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов'язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до ст. 38 Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа Фонду чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону незалежно від того, чи проведена передбачена ч. 2 ст. 38 Закону перевірка правочинів ПАТ «Дельта Банк» із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом, який прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Наведена позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/12294/16 від 11.04.2018 року, № 910/24198/16 від 16.05.2018 року та № 819/353/16 від 04.07.2018 року.

Таким чином, оскільки наказ про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який приймається особою, що здійснює повноваження органу управління банку, то він не створює жодних обов'язків для третіх осіб (у тому числі й вкладників банку), а тому не може порушувати будь-які права таких осіб унаслідок прийняття цього наказу.

Зміст вищевикладеного дає підстави для висновку, що права Позивача у межах спірних правовідносин не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.

Отже, встановлена правова природа наказу (повідомлення про нікчемність) унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання протиправними та скасування рішень Уповноваженої особи щодо визнання нікчемними правочинів (трансакцій), відтак не може бути розглянута у судовому порядку (в тому числі в адміністративних, цивільних, господарських судах), а тому провадження у цій частині адміністративної справи підлягає закриттю.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 802/351/16-а.

З урахуванням наведеного колегія суддів повністю погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі, у той час як викладені в апеляцій скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що Окружним адміністративним судом міста Києва з урахуванням приписів ст. ст. 2, 11, 15, 19 ЦПК України та з огляду на суб'єктний склад учасників справи, вірно зазначено, що розгляд і вирішення даного спору належить до юрисдикції місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання утриматися від вчинення дій, визнання протиправними дій - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «21» листопада 2018 року.