Справа № 408/5641/17-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року справа №408/5641/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Геращенка І.В., Ястребової Л.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 лютого 2018 року у справі № 408/5641/17-а (головуючий І інстанції Карягіна В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просив: визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії за віком з 01.07.2018 року; зобов'язати відповідача відновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01.07.2018 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць; винести окрему ухвалу, якою звернути увагу Пенсійного фонду України на вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону посадовими особами відповідача та недопущення подібних порушень у майбутньому.

В обґрунтування зазначив, що з липня 2017 року відповідач протиправно не виплачує пенсію позивачу, посилаючись на необхідність реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи.

Вважає бездіяльність відповідача щодо відмови виплачувати пенсію такою, що порушує його конституційні права.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість висновків суду, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення/призупинення виплати пенсії, як отримання статусу внутрішньо переміщеної особи за наявності реєстрації постійного місця проживання на території, підконтрольній українській владі.

Посилання відповідача на ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є неприйнятним, оскільки позивач не є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується матеріалами справи.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, зареєстроване місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено даними паспорта громадянина України (а.с. 3).

Відповідно до пенсійного посвідчення, ОСОБА_1 є пенсіонером, отримує пенсію по інвалідності (а.с. 4).

З липня 2017 року відповідач призупинив виплату пенсії, зазначивши, що для поновлення виплати пенсії необхідно надати до управління довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 5).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно невиплати пенсії позивачу в зв'язку зі зміною місця проживання/реєстрації з посиланням на необхідність надання позивачем до управління пенсійного фонду довідки внутрішньо переміщеної особи.

Оцінка суду.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, вивчивши матеріали справи та доводи сторін, суд вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Частиною 1 статті 47 вказаного Закону встановлено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема в інших випадках, передбачених частиною 1 статті 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 4.12 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846 (далі - Постанова №22-1) передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п'яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Враховуючи зазначені відповідачем підстави невиплати позивачу належної йому пенсії, суд звертається до положень статті 33 Конституції України, статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, які визначають, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Зазначені норми є диспозитивними та надають особі певну самостійність у виборі місця проживання на території України.

Матеріали справи свідчать, що позивач реалізував своє право щодо вибору постійного місця проживання, перемістившись до с. Михайлівка, Станично-Луганського району, Луганської області, де зареєструвався за новою адресою у встановленому Законом порядку.

Суд не приймає посилання відповідача щодо розповсюдження на позивача положень Закону № 1706, оскільки позивач з 23.06.2017 року фактично проживає на підконтрольній українській владі території за зареєстрованим місцем проживання у м. . Михайлівка, Станично-Луганського району, Луганської області, та знятий з реєстрації у м. Луганську.

Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» та Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 є безпідставними, оскільки дані нормативно-правові акти регулюють правовідносини щодо здійснення соціальних виплат та порядок взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи, та жодним чином не застосовується до пенсійного забезпечення громадян, яке гарантується Конституцією України.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що виплата належної позивачу пенсії має бути здійснена управлінням за його заявою на загальних підставах у порядку, встановленому Законом № 1058.

Крім того, суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати пенсії з 01.07.2017 року та зобов'язання поновити нарахування та виплату пенсії підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог щодо винесення окремої ухвали, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 249 Кодексу адміністративного судочинства України постановлення окремої ухвали це право, а не обов'язок суду.

З врахуванням обставин справи суд не вбачає необхідності в постановленні в даній справі окремої ухвали.

Щодо вимоги позивача про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць, суд зазначає наступне.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконується рішення суду про присудження виплати пенсії, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць підлягають задоволенню.

Пунктом 4 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, суд вирішив, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, неправильно вирішив справу за суттю вимог, в зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Як визначено п. 3 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статями 23, 33, 291, 292, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 лютого 2018 року у справі № 408/5641/17-а - задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 лютого 2018 року у справі № 408/5641/17-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.07.2017 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2017 року.

Звернути постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 22 листопада 2018 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді І.В. Геращенко

Л.В. Ястребова