Справа № 810/1025/16
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1025/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Губської О.А.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року, суддя Волков А.С., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Линя Віктора Олександровича та державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Камлик Світлани Олександрівни, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Линя Віктора Олександровича та до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Камлик Світлани Олександрівни, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання протиправними дій державного реєстратора реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 25.02.2016 року №13462043 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на виробничо-складський комплекс, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_1, загальна площа 4637,7 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК"; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київської області Камлик Світлани Олександрівни від 26.02.2016 № 28479907 про державну реєстрацію права власності на виробничо-складський комплекс, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_1, загальна площа 4637,7 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК"; зобов'язати державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київської області Камлик Світлану Олександрівну вчинити дії щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за від 26.02.2016 року № 28479907 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на виробничо-складський комплекс, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_1, загальна площа 4637,7 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК" ().

Відповідно до постанови Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятою з порушенням норм матеріального права, без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справ, що призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що об'єкт нерухомого майна НОМЕР_1, що розташований у АДРЕСА_1, з вересня 2007 року до лютого 2016 року належав на праві власності юридичній особі - Товариству з обмеженою відповідальністю "МОНА" (зареєстроване 19.10.2004 року, номер запису в ЄДР: 0000180).

Згідно з рішенням постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації "Принцип" від 17.09.2007 року № ПВ-14-20-07 за ТОВ "МОНА" визнано право власності на виробничо-складський комплекс по заготівлі, переробці сировини та виготовленню пухових виробів (об'єкт незавершеного будівництва), який розташований за адресою: АДРЕСА_1, до складу якого входять: склад № 1 з допоміжними та адміністративно-побутовими приміщеннями - відсоток готовності 49%, два контрольно-пропускні пункти - відсоток готовності 32%, котельня - відсоток готовності 49%, трансформаторна підстанція - відсоток готовності 50%, артскважина - відсоток готовності 100%, залізобетонна огорожа - відсоток готовності 100%, навантажувально-розвантажувальний майданчик та майданчик відпочинку - відсоток готовності 80%.

У листопаді 2006 року між ТОВ "МОНА" (позичальник) та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "ХРЕЩАТИК", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК", укладено договір про відкриття кредитної лінії від 14.11.2006 № 643, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відкличної не відновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 35000000,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії № 643 забезпечення повернення кредитних коштів між ТОВ "МОНА" та ПАТ "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК" був укладений договір іпотеки від 26.10.2006 № 1330 (з урахуванням додаткових договорів), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., відповідно до якого ТОВ "МОНА" передало в іпотеку ПАТ "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК" згаданий вище об'єкт нерухомого майна.

У зв'язку з невиконанням ТОВ "МОНА" зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії від 14.11.2006 № 643, 17 лютого 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Роман Петрович вчинив виконавчий напис, відповідно до якого було звернуто стягнення на предмет іпотеки - згаданий вище об'єкт нерухомого майна.

26 лютого 2016 року на підставі виконавчого напису нотаріуса, за заявою ПАТ "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК", поданої до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області 25.02.2016 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно Управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Камлик С.О. прийняла рішення № 28479907 про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - виробничо-складський комплекс, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_1, загальною площею 4637,7 м 2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, за Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК", про що державний реєстратор Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області Линь В.О. зробив запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26.02.2016 рокуо 18:06:11.

Не погоджуючись з вказаним рішенням та діями державних реєстраторів, позивач звернувся до суду з даним позовом. На думку позивача, державні реєстратори не мали права приймати будь-які рішення про реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомого майна за ПАТ "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК", оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цього об'єкта існує обтяження у вигляді заборони відчуження на підставі вищезгаданого договору іпотеки від 26.10.2006 № 1330, а також арешту всього майна ТОВ "МОНА" на підставі постанови державного виконавця від 27.05.2011 року ВП №26703924.

З інформаційної довідки від 08.04.2016 року № 56962774 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта вбачається, що вказані відомості щодо обтяжень були перенесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно 29.02.2016 року о 12:09:30.

Позивач стверджував, що дії та рішення відповідачів з реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомого майна за ПАТ "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК" порушує його права та законні інтереси як керівника та учасника ТОВ "МОНА", якому належить 50 % у статутному капіталі товариства.

Проте, як убачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань єдиним засновником (учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю "МОНА" є Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК", керівником з 01.03.2016 є Коронський Олексій Ігорович.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_10 із складу учасників ТОВ "МОНА" був виключений

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 8 Основного Закону України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Водночас Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

До того ж і у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdanev.), пункт 57, SeriesA, № 93).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Згідно з частиною другою статті 55 Основного Закону України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав справи щодо конституційного права особи на судовий захист.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп зазначено, що «Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод».

У Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) Конституційний Суд України, здійснюючи офіційне тлумачення статті 55 Конституції України, вказав, що «суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод».

При цьому Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Цим самим Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи.

Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п'ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист «своїх» прав і свобод.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).

У пункті 8 частини першої статті 4 КАС зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Положеннями статті 2 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За своїм змістом державна реєстрація є актом індивідуальної дії, який вчиняється державним реєстратором стосовно речових прав конкретної фізичної чи юридичної особи.

Судом встановлено, що внаслідок рішення та дій державних реєстраторів відбувся перехід права власності від однієї юридичної особи - ТОВ "МОНА" до іншої - ПАТ "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК".

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості з якого в силу статей 7, 10 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" вважаються достовірними, позивач корпоративних прав по відношенню до ТОВ "МОНА" не має.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що має які-небудь речові права чи зареєстровані обтяження по відношенню до майна ТОВ "МОНА", які б порушувались внаслідок переходу права власності від ТОВ "МОНА" до ПАТ "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК", а також не надав суду доказів, що звертався до державних реєстраторів із заявами з приводу реєстрації належних йому прав.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що права та інтереси позивача внаслідок дій державного реєстратора щодо внесення запису від 25.02.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на виробничо-складський комплекс, розташований к АДРЕСА_1, та рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно від 26.02.2016 року №28479907 не порушено, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня я 2016 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Губська О.А.

Повний текст виготовлено: 21 листопада 2018 року.