Справа № 826/20084/16
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2018 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вагон Трейдінг» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вагон Трейдінг» звернулось до суду з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.11.2016 №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2018 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 03.11.2016р. №.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було враховано всіх доводів відповідача при розгляді справи, та не враховано положень чинного законодавства.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Вагон Трейдінг» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Вілс ЛТД», ТОВ «Тарсан ЛТД», ТОВ «БК Содес», ТОВ «Продінвест ЛТД», ТОВ «Прод Опт Продукт», ТОВ «Конструктив Компані», «ТОВ «Кепіталс Груп», ТОВ «Бігнікс», ТОВ «Блюбері-Продакшн», ТОВ «Лерос», ТОВ «Штовар Україна», ТОВ «Автозапчастина Ойл», ТОВ «Апреліус», якою встановлено порушення:

- п. 44.1 ст. 44, ст.. 134, пп. 139.1.2 п. 139.1, п. 139.2, п. 139.3 ст. 139 Податкового кодексу України, п. 1, п. 2 ст. 9 Закону від 16.07.1999 №996-XIV, з огляду на що ТОВ «Вагон Трейдінг» занизило податок на прибуток в розмірі 102900 грн., в тому числі по періодах: за 2015 рік на суму 1025900 грн., з яких по ТОВ «Тарсан ЛТД» -5400 грн. та ТОВ «Конструктив Компані»-97500 грн.;

- п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 15, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2 п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, пунктів 1 та 2 статті 9 Закону від 16.07.1999 №996-XIV в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 114333 грн.;

- п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України.

Результати перевірки оформлено Актом від 02.08.2016 №127/26-15-14-07-02-10/39451772, на підставі якого прийняті податкові повідомлення-рішення від 19.08.2016 №, №, №, на які позивачем подано скаргу до Державної фіскальної служби України.

Рішенням про результати розгляду скарги від 25.10.2016 №22954/6/99-99-11-01-01-25 Державна фіскальна служба України скасувало податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.08.2016 № в частині донарахувань по операціях за період 2015 року щодо яких підтверджено здійснення оплати скаржником на користь ТОВ «Тарсан ЛТД» та ТОВ «Конструктив Компані», а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення та податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві №, № залишено без змін.

З огляду на вказане, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 03.11.2016 №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 65322 грн.

Не погоджуючись із висновками податкового органу та вказаним податковим повідомленням-рішенням від 03.11.2016 № , позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відсутність у контрагента позивача задекларованих матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем. Крім того, відповідачем не надано доказів наявності вироку суду за результатом кримінального провадження № 0000084 від 28.10.2015, на яке посилається податковий орган, як на доказ правомірності своїх дій та рішень.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

У відповідності до підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.(пункт 135.1 статті 135 Податкового кодексу України).

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Відтак, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 1.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі - "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку"), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Відповідно до пункту 2.1 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

З акту перевірки вбачається, що перевіркою повноти визначення фінансового результату до оподаткування (прибуток або збиток), визначеного у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності за 2015 рік встановлено заниження інших витрат на загальну суму 232100,00 грн.

Як вірно вказано судом першої інстанції, контролюючим органом зазначено, що згідно наданих карток обліку ТОВ «Вагон Трейдінг» перераховані кошти в сумі 323100 грн. на рахунки ТОВ «Тарсан ЛТД» та ТОВ «Конструктив Компаі», які, на думку контролюючого органу, за своєю суттю є безповоротною фінансової допомогою, оскільки встановлено факт перерахування платником податків коштів за операцією, яка визначена відповідачем як нереальна.

Фінансово-господарські операції між позивачем (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Тарсан ЛТД» (виконавець) ґрунтувались на договорі від 20.01.2015 №1, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується надати замовнику інформаційну-консультативну допомогу по питанням, пов'язаним з діяльністю підприємства, відповідно до письмової заяви замовника.

На підтвердження виконання вказаного договору, позивачем надано до матеріалів справи акт здачі-приймання виконаних робіт від 30.01.2015 №105, заяву-договір, акт приймання виконання робіт-послуг від 30.01.2015 №118.

Господарські операції між позивачем (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Конструктив Компані» (виконавець) оформлені договором від 01.08.2015 №40 та договором від 01.08.2015 №№17 про надання з боку виконавця правових, маркетингових, представницький та інших консультаційних послуг, пов'язаних зі здійсненням фінансово-господарської діяльності замовника.

На підтвердження виконання вказаних договорів, позивачем надані копії письмових завдань виконавцю, актів здачі-приймання робіт, звітів.

На обґрунтування ділової доцільності вказаних договорів, позивач зазначив, що в результаті наданих послуг, ТОВ «Вагон Трейдінг» укладено ряд угод з Маріупольської філією ДП «Адміністрація морських портів України», ДП «Одеська залізниця» та надано підтверджуючу первинну документацію до вказаних угод.

При цьому, детальна інформація про зміст робіт (послуг), об'єкт, місце виконання міститься у відповідних заявках і завданнях на виконання укладених договорів.

Разом з тим, за змістом акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про фіктивність вказаних господарських операцій між позивачем та ТОВ «Тарсан ЛТД», ТОВ «Конструктив Компані». Вказані висновки ГУ ДФС у м. Києві ґрунтуються на аналізі інформації згідно ІС «Податковий блок» щодо вказаних контрагентів та на матеріалах досудових розслідувань, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 205, ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України.

Так, ГУ ДФС у м. Києві посилається на те, що в переліку видів економічної діяльності контрагентів не зареєстровано надання інформаційно-консультативних послуг, інформація про наявність основних фондів відсутня.

В той же час, чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі №К/800/36098/13.

У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що відсутність у контрагента позивача задекларованих матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

При цьому, сам по собі факт недекларування контрагентом позивача у поданій податковій звітності результатів таких окремих господарських операцій та/або наявних трудових ресурсів, на думку суду, не впливає на право позивача (покупця) сформувати податковий кредиту, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов'язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту

Наведене правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 30.01.2018 №К/9901/612/18 і №К/9901/630/18.

Отже, вказані доводи податкового органу щодо контрагентів позивача не можуть бути підставою для накладення відповідних санкцій на ТОВ «Вагон Трейдінг».

Стосовно посилань в акті перевірки на матеріали кримінального провадження №0000084 від 28.10.2015 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 205, ч. 3 ст. 209 Кримінального кодексу України, суд зазначає, що за змістом ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відтак, саме по собі внесення кримінальних проваджень до Єдиного реєстру досудового розслідувань не може бути підставою для висновків про фіктивність тих чи інших господарських операцій.

Крім того, для повного з'ясування обставин справи, судом першої інстанції направлялись судові запити до Слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві про надання інформації про стан кримінального провадження № 0000084 від 28.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.205, ч.2 ст.200, ч.3 ст.209, ч.5 ст.191 КК України, проте, станом на момент розгляду справи запитуваної інформації не надано. Відсутня така інформація і в суду апеляційної інстанції на час розгляду апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2018.

Отже, доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - позивача та контрагентів за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 205 КК України (фіктивне підприємництво) відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з даними товариствами до теперішнього часу у судовому порядку недійсними не визнано.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві не надано належних та допустимих доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та підтверджували, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не обґрунтовано правомірність дій під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а тому позовні вимоги щодо визнання податкового повідомлення-рішення від 03.11.2016 № протиправним та таким, що підлягає скасуванню, є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо наявності у платника податку обов'язку бути розумним та обачливим при виборі контрагента, оскільки такі посилання зводяться до залучення до господарської діяльності недобросовісних контрагентів, що за даних обставин, є недоречним, оскільки податковим органом не доведено у встановленому порядку факт залучення таких суб'єктів господарювання позивачем під час власної господарської діяльності.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів також критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 19.11.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук