Справа № 0240/3230/18-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 листопада 2018 р. Справа № 0240/3230/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17.07.2018 звернувся до Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у задоволенні якого відповідач відмовив, надавши земельну ділянку іншій особі. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, таким, що порушує його право на безоплатну приватизацію земельної ділянки.

Ухвалою від 19.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Крім того, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2; встановлено відповідачу та третій особі строк для подання відзиву та пояснень щодо позовну.

01.10.2018 на адресу суду від Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача, в якій, крім того, відповідач зазначає, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення.

02.10.2018 від позивача та третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. ОСОБА_2 у вказаній заяві, крім того, зазначив, що визнає позовну заяву та не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ухвали суду від 02.10.2018 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.11.2018.

В судове засідання 06.11.2018 учасники справи не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Від відповідача 25.10.2018 та від позивача 06.11.2018 на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач, крім того, зазначив, що визнає позовні вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За приписами ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на наведене вище, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також достатність письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, суд приходить висновку розглянути та вирішити справу у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_1 звернувся до Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області з клопотанням від 17.07.2018 про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. У вказаному клопотанні ОСОБА_1 просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області в межах земельної ділянки площею 12,0727 га кадастровий номер :03:000:3061. Дане клопотання було зареєстроване в журналі реєстрації заяв 18.07.2018 за № 31.

Також встановлено, що 25.07.2017 ОСОБА_2 звернувся до Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення цієї ж самої земельної ділянки у власність. Дане клопотання було зареєстроване в журналі реєстрації заяв 25.07.2018 за № 36.

15.08.2018 на 27 сесії 7-го скликання Війтовецька сільська рада Липовецького району Вінницькій області прийняла рішення, яким відмовила ОСОБА_1 у задоволенні його клопотання, а дозвіл на розроблення проекту із землеустрою на земельну ділянку, на яку також претендував позивач, надала громадянину ОСОБА_2

На запит адвоката позивача про підстави відмови у задоволенні клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки листом відповідача від 06.09.2018 № 02-22/144 зазначено, що позивачеві відмовлено у зв'язку з тим, що багато громадян та жителів села Війтівці також не мають земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, які дійсно проживають в селі та тримають господарство і зверталися раніше до сільської ради з клопотаннями та просили надати їм дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Тому депутати сільської ради проголосували надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки жителям села.

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та безпідставно надав перевагу третій особі, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

На підставі п. "г" ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про наявність у позивача можливості отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, комунальної форми власності, площею не більше 2 га.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до частин восьмої одинадцятої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до положень ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно із пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, процедура одержання громадянином безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розпочинається із подання громадянами відповідного клопотання, до якого додаються графічні матеріали; і лише після отримання клопотання разом із необхідними документами таке клопотання розглядається відповідною місцевою адміністрацією чи радою, яка дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Надання земельної ділянки або відмова у її наданні здійснюється виключно органами, визначеними у статті 118 Земельного кодексу України, рішення, дію або бездіяльність яких може бути оскаржено до суду.

При цьому, суд зауважує, що статтею 118 ЗК України передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких відповідний орган місцевого самоврядування може відмовити у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Виходячи з наведених норм права та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем в оскаржуваному наказі не наведено жодної з підстав, передбачених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України, за яких позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Приписами частини четвертої статті 47 КАС України визначено, що відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву.

Згідно з положеннями частини першої статті 189 КАС України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог (ч. 4 ст. 189 КАС України).

Частиною п'ятою статті 189 КАС України, яка кореспондується із частиною шостою статті 47 цього Кодексу, визначено, що суд не приймає визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 15.08.2018 27 сесії 7 скликання в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства у власність та в частині зобов'язання Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області розглянути і вирішити клопотання позивача від 17.07.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, надавши йому відповідний дозвіл не суперечить закону та не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси. Відтак, суд вважає за можливе прийняти визнання відповідачем позову в іншій частині та задовольнити відповідні позовні вимоги позивача.

Щодо визнання відповідачем позову в іншій частині, то суд вважає, що скасування рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність порушує права, свободи або інтереси третьої особи, а відтак суд не приймає визнання відповідачем позову в цій частині.

Визначаючись щодо позову в цій частині, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України у конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене вище, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено понятті "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільно-процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "Права", а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Законний інтерес, якщо його порушує суб'єкт владних повноважень, може бути предметом судового захисту в порядку адміністративного судочинства. Під час розгляду справи суд з'ясовує, які саме фактичні обставини зумовлюють існування інтересу, відносини, що існують з приводу об'єкту інтересу, а також інші індивідуальні особливості, що відображають законність інтересу та необхідність судового захисту прагнень позивача.

Зазначену правову позицію виклав ОСОБА_3 Суд у постанові від 25.04.2018 у справі № 461/2132/17.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач надав перевагу клопотанню громадянина ОСОБА_4, хоча у нього відсутні будь-які переваги на отримання земельної ділянки. Жодного іншого обґрунтування порушення прав, свобод та інтересів позивача оскаржуваним рішенням в частині надання третій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою позовна заява не містить.

Суд звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність в подальшому. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2016 у справі № 815/5987/14, постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 766/6141/16-а.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу відповідача в частині надання третій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов'язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

Поряд із цим, враховуючи визнання відповідачем позову, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконання зазначеного рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховую положення частин першої та третьої статті 139 КАС України. Враховуючи наведені норми, витрати, понесені позивачем у даній справі в сумі 704,80 грн. судового збору, підлягають відшкодуванню частково у розмірі 469,87 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 15.08.2018 27 сесії 7 скликання в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства у власність.

Зобов'язати Війтовецьку сільську раду Липовецького району Вінницької області повторно розглянути і вирішити клопотання ОСОБА_1 від 17.07.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, надавши відповідний дозвіл.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 469,87 грн. (чотириста шістдесят дев'ять гривень вісімдесят сім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (02095, АДРЕСА_1)

Війтовецька сільська рада Липовецького району Вінницької області (22553, Вінницька область, Липовецький район, с. Війтівці, вул. Радянська, 10)

ОСОБА_2 (22500, Вінницька область, м. Липовець, вул. Михайличенка, 10)

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович