Справа № 265/8120/17
Суддя: Мозговая Н.А.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 р. Справа№265/8120/17

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мозгової Н.А. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, місце проживання: АДРЕСА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27А про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області (далі - Управління), в якому просить суд:

- зобов'язати відповідача відновити виплату їй пенсії з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох відсотків річних від простроченої суми за весь період невиплати пенсії;

- стягнути з відповідача судові витрати у складі: судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 500 грн.

В обґрунтування зазначав, зокрема, що є внутрішньо переміщеною особою, яка за місцем фактичного проживання перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії. Виплату пенсії припинено з підстав, що не передбачені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Вважає, що таким чином порушено право на пенсійне забезпечення.

16 квітня 2018 року через відділ документообігу та архівної роботи Донецького окружного адміністративного суду направлено відзив на адміністративний позов ОСОБА_1, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Маріупольському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію за віком.

В своїй роботі Управління керується нормативно-правовими актами, що визначають порядок та умови виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, а саме: Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Постановою Кабінету Міністрів України № 136 від 18 лютого 2016 року «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної пати, інших виплат, пільг, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування».

Виплата пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року призупинена у зв'язку зі скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 01 вересня 2015 року на ім'я ОСОБА_1 на підставі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб». Рішення відповідної комісії при департаменті соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої на ім'я ОСОБА_1, позивачем не оскаржено.

Просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі /а.с.41-62/.

Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Враховуючи неявку сторін, суд на підставі частини дев'ятої статті 205 КАС України здійснює розгляд цієї справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини п'ятої статті 250 цього Кодексу датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії залишено без руху та надано строк для усунення його недоліків.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 січня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії направлено на розгляд Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення його недоліків.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року після усунення недоліків позовної заяви провадження у справі № 265/8120/17 було відкрито та вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 та поновлено процесуальний строк.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року зупинено провадження в адміністративній справі до набрання чинності Рішенням Верховного Суду у зразковій справі № Пз/9901/20/18 (№805/402/18-а).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року прийнято до свого провадження адміністративну справу №2665/8120/17.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4

Позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком.

Відповідно до довідки від 01 вересня 2015 року «Про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 /а.с.30/.

Розпорядженням про призначення пенсії від 21.12.2015 року №504626 підтверджується, що позивач перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області, як отримувач пенсії за віком.

З 01.04.2017 року виплату пенсії припинено, про що вбачається з довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 вказаного Закону визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі ст. 5 вказаного Закону виключно цим Законом, визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Право позивача на отримання пенсії відповідачем не заперечується.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені 1 ст. 49 вказаного Закону, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії - не встановлені.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Враховуючи наведене, орган Пенсійного фонду безпідставно не виплачує позивачу пенсію.

В даному спорі наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, і потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, які не передбачені законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікації особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Конституції України).

Припинення виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, що передбачений законом, і з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Заявлені позовні вимоги не містять вимоги про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною.

Частиною 2 статті 9 КАС України суду надане право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на висновки суду про задоволення позовних вимог про зобов'язання поновити виплату позивачу пенсії з дня припинення її виплати зі сплатою заборгованості по ній, положення ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та визнати дії суб'єкта владних повноважень протиправними щодо припинення виплати пенсії.

З огляду на наведене такі дії суб'єкта владних повноважень підлягають визнанню протиправними, а порушені права - захисту шляхом зобов'язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії з дня припинення її виплати зі сплатою заборгованості по ній.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача боргу по пенсії з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, суд зазначає, що згідно положень цивільного законодавства боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону України від 22.11.1996 №543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). У преамбулі вказаного Закону зазначено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. …».

З наявних у справі матеріалів не вбачається, що між ним та управлінням Пенсійного фонду існували господарські правовідносини як між суб'єктами господарювання.

Трактування позивачем не перерахунку та невиплати різниці у пенсії, як невиконаного органом Пенсійного фонду грошового зобов'язання за яке сплачується інфляційні нарахування та три проценти річних є помилковим, та не ґрунтується на нормах пенсійного законодавства. Натомість питання щодо виплати пенсії за минулий час та, зокрема, виплати компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам врегульовані ст. 46 Закону №1058-IV.

З урахуванням викладеного позовні вимоги у вказаній частині не підлягають задоволенню.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується заявленого позивачем клопотання про стягнення з відповідача судових витрат в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн., то суд не вбачає правових підстав для задоволення такого клопотання у зв'язку з наступним.

Відповідно до норм ч.ч. 1 і 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Порядок повернення понесених витрат на правову допомогу визначений ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім зазначеного суд звертає увагу на положення ч. 6 та ч. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження наявності у позивача витрат на професійну правничу допомогу останнім надано до суду лише: договір про надання правової допомоги №1-п від 07.11.2017, укладеного між позивачем (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Суперадвокат» (виконавець), за умовами якого виконавець бере на себе зобов'язання за отриману плату у розмірі 500 грн. підготувати адміністративний позов про визнання бездіяльності управління пенсійного фонду України протиправною та зобов'язання вчинити дії; акта здавання-приймання послуги від 08.11.2017 за вказаним договором №1 від 07.11.2017 на суму 500 грн. та копію квитанцію № від 13.11.2017 на суму 500 грн.

Дослідивши текст вказаного платіжного документу суд дійшов висновку, що змісту останнього не можливо ідентифікувати особу-платника та точні реквізити договору, за яким були перераховані кошти. Крім того, у зазначеному платіжному дорученні платником зазначено ОСОБА_2, а тому обставину понесення саме позивачем витрат на правову допомогу за договором №1-п від 07.11.2017 суд вважає документально недоведеною.

Таким чином, заявлене клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу з відповідача є документально необґрунтованим, та, як наслідок, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції про сплату № 61465 від 13 січня 2018 року позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. за подання адміністративного позову до суду /а.с.18/.

Оскільки суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 704,80 грн.

На підстав наведеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 8-9, 19-20, 22, 25-26, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, місце проживання: АДРЕСА_3) до Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27А) про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) з 01 квітня 2017 року.

Зобов'язати Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27А місце реєстрації: АДРЕСА_1, місце проживання: АДРЕСА_3) поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) з 01 квітня 2017 року та сплатити заборгованість за період її виникнення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 07 листопада 2018 року. Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Мозговая Н.А.