Справа № 640/18502/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

14 листопада 2018 року м. Київ № 640/18502/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Мазур А.С., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1
до Апеляційного суду міста Києва, Зборів суддів апеляційного суду м. Києва
про визнання протиправним та скасування рішення №17 від 31.03.2017
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся представник ОСОБА_1 із позовом до Апеляційного суду міста Києва, зборів суддів апеляційного суду м. Києва, в якому просить суд: визнати незаконним (протиправним) та скасувати рішення зборів суддів Апеляційного суду міста Києва №17 від 31.03.2017, яким доповнено п. 1.1 Розділу III Засад використання автоматизованої системи документообігу Апеляційного суду м. Києва, яким визначено, що автоматизований розподіл між суддями кримінальних справ, кримінальних проваджень, інших матеріалів, які підлягають розгляду в порядку процесуального законодавства, окрім клопотань, поданих в порядку глави 21 КПК України, здійснюється автоматизованою системою.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі (ч. 2 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

У той же час, у силу ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписами п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України наведено визначення термінів, вжитих у цьому Кодексі, згідно з якими адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1); публічно-правовим спором є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2); а суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Натомість, ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України наведений перелік публічно-правових спорів, на які розповсюджується юрисдикція адміністративних судів, до яких, зокрема, віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, з вищевказаного вбачається, що до адміністративного суду може звернутися фізична або юридична особа, права, свободи чи інтереси якої порушено суб'єктом владних повноважень у зв'язку із винесенням останнім рішення (нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії), вчиненням дій або невчинення дій, які повинні бути вчинені в межах повноважень органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової чи службової особи, іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Вимоги позивача повинні стосуватися захисту або відновлення його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Зі змісту позовної заяви та заявлених позовних вимог вбачається, що позивач оскаржує рішення зборів суддів Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2017 №17, що є рішенням органу суддівського самоврядування.

Суд зазначає, що ст. 130 Конституції України та ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ передбачено, що для вирішення питань внутрішньої діяльності судів діє суддівське самоврядування.

Відповідно до ст. 124 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ суддівське самоврядування є однією з гарантій забезпечення самостійності судів і незалежності суддів, діяльність якого, зокрема має сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів і суддів, утверджувати незалежність суду, забезпечувати захист суддів від втручання в їхню діяльність. До питань внутрішньої діяльності судів належать питання організаційного забезпечення судів та діяльності суддів, соціальний захист суддів та їхніх сімей, а також інші питання, що безпосередньо не пов'язані із здійсненням правосуддя.

Суддівське самоврядування в Україні здійснюється, зокрема, через збори суддів місцевого суду (ч. 1 ст. 125 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ).

Збори суддів - зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань (ч. 1 ст. 126 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ).

З вищевказаного вбачається, що збори суддів є органом суддівського самоврядування і не є суб'єктом владних повноважень, а відтак не можуть бути відповідачем в адміністративній справі. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №17.

Крім того, аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що збори суддів як орган суддівського самоврядування при прийнятті рішення з питань внутрішньої діяльності суду не здійснював владно-управлінських функції, що свідчить про відсутність ознак публічно-правового спору у даних правовідносинах.

Отже, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, в яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, оскаржуваний акт стосується лише внутрішньої діяльності (роботи) Апеляційного суду міста Києва і не стосується позивача, а відтак не породжує для останнього права на звернення до суду.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для відкриття провадження у справі за заявленим позовом.

Керуючись ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу.

3. Попередити позивача, що позовні матеріали будуть йому повернуті супровідним листом рекомендованим поштовим відправленням.

Ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 170, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, в порядку, встановленому ст.ст. 295-297 цього Кодексу.

Суддя А.С. Мазур