Справа № 807/1285/17
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 807/1285/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Губської О.А.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року, суддя Щавінський В.Р., у справі за адміністративним позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_3 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він разом зі своєю сім'єю, дружиною та дітьми, не бажає повертатися до Таджикистану, оскільки у разі повернення, йому загрожує реальна небезпека бути підданим нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування за політичні переконання та відсутність безпеки та захисту з боку органів державної влади, що є однією із конвенційних ознак.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року вказану справу передано за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 березня 2018 року справу прийнято до свого провадження суддею Щавінським В.Р. та вказано, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у позовні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Республіки Таджикистан, народився у смт. Мумінабад, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу, за словами позивача, що міститься в його справі, одружений на громадянці Таджикистану ОСОБА_5, та має двох дітей - ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1.), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2).

19.01.2017 року позивач легально прибув з міста Стамбул (Турецька Республіка) до України разом з дружиною та двома дітьми, літаком через аеропорт Львів.

11.04.2017 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в м.Києві з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі ст.ст. 5, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказу МВС України від 07.09.2011 року №649 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ №338 від 27.03.2015 року, заяву-анкету прийнято до розгляду 11.04.2017 року.

03.05.2017 року міграційної органом прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв'язку із зміною місця проживання з міста Києва на Закарпатську область, на підставі погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 12.07.2017 року №8.5/3896-17, наказу Головного управління ДМС України в місті Києві від 19.07.2017 року №321, листа Головного управління ДМС України в місті Києві від 19.07.2017 року №8001.12-6338/80.2-17 та згідно з наказом начальника Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 24.07.2017 року №41, особову справу заявника взято на облік.

Під час проведення співбесід з працівником міграційного органу позивач повідомив, що він навчався у країні громадянської належності у школі в смт. Мумінабад (1965-1975 pp.), закінчив державний педагогічний інститут ім. Т.Г. Шевченка в м. Душанбе та отримав спеціальність вчителя математики і фізики (1975-1980 pp.). Починаючи з 1980 року працював в середній школі Мумінабадського району вчителем математики і фізики (1980-1983 pp.), заступником директора школи (1983-1988 pp.), директором школи (1988-1992 pp.) Протягом 1992-1997 років через військові дії в Таджикистані проживав у Киргизстані.

У заяві про визнання біженцем від 11.04.2017 року за №44 позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він не може повернутися до країни свого походження Таджикистану з політичних причин, оскільки є членом Ісламської Партії Відродження, яка заборонена в Таджикистані, а також тому що він балотувався на парламентських виборах у 2000, 2005 та 2010 роках. Також працював в центральному офісі Ісламської Партії Відродження в Душанбе, працівники якого наразі незаконно ув'язнені владою довічно або строком на 20-30 років.

Також, у пункті.4.1. заяви-анкети на пропозицію докладно вказати причини виїзду з останньої країни постійного проживання (з наведенням фактів насильства або переслідувань, ужитих проти позивача або членів його сім'ї, або реальної загрози переслідувань за обставин, зазначених у статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Додати документи, що підтверджують ці дані.), позивач вказав, що він не може повернутися до країни свого походження Таджикистану з політичних причин, оскільки є членом Ісламської Партії Відродження, яка є забороненою в Таджикистані, а також тому, що він балотувався на парламентських виборах 2000, 2005 та 2010 роках. В 2015 році під час парламентських виборів я діяв як довірена особа ОСОБА_8 - Першого заступника голови партії, члена нижньої Палати Парламенту 2010-2013 р.р., котрий наразі незаконно засуджений до довічного ув'язнення за свою політичну діяльність. Також він працював в центральному офісі Ісламської Партії Відродження в Душанбе, працівники якого наразі незаконно ув'язнені владою довічно або строком на 20-30 років.

За результатами розгляду особової справи громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_3 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головним управлінням ДМС України 03.08.2017 року прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового, який підтримано Державною міграційною службою України рішенням від 05.09.2017 року №358-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням ДМС України в Закарпатській області на адресу позивача відправлено повідомлення від 19.09.2017 року №4.3/16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вищезазначене рішення протиправним, а свої права порушеними та з метою їх відновлення, позивач за захистом звернувся з відповідним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 05 вересня 2017 року №358-17 Державною міграційною службою України відмовлено громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, вказаним рішенням, разом з позивачем відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту його неповнолітній дитині громадянці Киргизької Республіки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992 рік, Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об'єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача № 2017КYІV0044, відповідно до пп. «Ж» п. 3.1. та п. 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 із позивачем 21.04.2017 року, 16.06.2017 року, 01.08.2017 року проведено співбесіди.

У заяві-анкеті позивач вказує, що є членом політичної партії ісламського відродження Таджикистану. Під час співбесід 21.04.2017 року, 16.06.2017 року, 01.08.2017 року позивач повідомив, що член партії ісламського відродження Таджикистану з 1991 року. ОСОБА_3 зазначив, що партійний квиток отримував, але залишився вдома.

До органу міграційної служби у м.Києві позивач надав лист на англійській мові від 16.01.2017 року №00526/17 (в матеріалах особової справи додається) за підписом Мухіддіна Кабірі, у якому зазначено, що позивач працював в відділі розрахунків у головному офісі партії Ісламська партія Відродження Таджикистану. Як повідомив позивач, лист отримав по електронній пошті. Автором листа є нинішній прес-секретар партії ОСОБА_12, який, на думку заявника, перебуває в Австрії.

Під час співбесіди на запитання «Поясніть, будь-ласка, чому у листі не згадується про те, що Ви були кандидатом на парламентських виборах у 2000, 2005 та 2010 роках», позивач відповів, «Вони писали останній момент».

На запитання «Поясніть, будь-ласка, чому у листі не згадується про те, що Ви були довіреною особою ОСОБА_8 на парламентських виборах 2015 року», він відповів: «Я не попросив, можна я їх попрошу, напевно не рахували за потрібну цю всю інформацію. Вони подумали, що є посвідчення у мене».

До органу міграційної служби у м.Києві позивач надав посвідчення на таджицькій мові від 06.02.2015 року. Неофіційний переклад посвідчення здійснив благодійний фонд «Право на захист». У посвідченні вказується, що ОСОБА_3 став представником депутата ОСОБА_13.

Під час співбесіди 01.08.2017 року позивач повідомив, що на парламентських виборах 2015 року був довіреною особою кандидата в депутати ОСОБА_8 - першого заступника партії ісламського відродження. До органу міграційної служби позивач надав роздруковані з електронної пошти фотографії, де зображений заявник та ОСОБА_8.

За результатами співбесіди з позивачем працівниками міграційного органу зроблено висновок, що повідомлені позивачем факти є загальновідомою інформацією, яка доступна широкому загалу з електронних та друкованих ЗМІ. Отримати потрібну для себе інформацію заявники також можуть від інших осіб. Відтак, кожен бажаючий вихідець із Таджикистану опинившись за певних умов в Україні, може вільно скористатися інформацією у власних цілях, видаючи себе за біженця або особу, яка потребує додаткового захисту з метою тимчасової легалізації. Всі факти, до яких начебто причетний ОСОБА_3 поверхневі і не містять під собою реального підґрунтя.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 820/4974/16 (провадження №К/9901/16122/18).

Під час розгляду справи представником позивача були надані додаткові докази, що свідчать про належність позивача до партії Ісламського відродження Таджикистану, зокрема лист від 05.08.2017 року №00630/17 за підписом Голови Партії Ісламського відродження Таджикистану, згідно з яким позивач, був бухгалтером в офісі «Payom.net» в Стамбулі, а також працював на багатьох посадах в штаб-квартирі Партії ісламського відродження Таджикистану. Крім того, було надано докази зі ЗМІ про переслідування членів цієї партії в Таджикистані.

Колегія суддів звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч. 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Крім того, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивачки, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення від 05 вересня 2017 року №358-17 прийняте ДМС України з порушенням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя- доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Губська О.А.

Повний текст виготовлено: 21 листопада 2018 року.