Справа № 160/7996/18
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2018 року Справа № 160/7996/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, Комунальний заклад "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №8" Департаменту здоров'я Дніпропетровської міської ради, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -
226.10.2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі- відповідач), третя особа Комунальний заклад "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №8" Департаменту здоров'я Дніпропетровської міської ради, в якому просить:
- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про призначення ОСОБА_2 пенсії за віком як матері інваліда ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, яка виховала його до шестирічного віку;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком як матері інваліда ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, яка виховала його до шестирічного віку з дня письмового звернення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є матір'ю інваліда дитинства ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після досягнення пільгового пенсійного віку як матері інваліда дитинства, 27.06.2017 року позивач звернулась із відповідною заявою про призначення пенсії. Проте, для призначення пенсії відповідач вимагав надати довідку із зазначенням діагнозу померлого сина та чи мав він медичні показники для визнання його дитиною інвалідом до досягнення 6-річного віку. Для підтвердження діагнозу відповідачем було зроблено запити до КЗ «ДЦПМСД №8» ДМР, КЗ «ДДМКЛ №6» ДМР, КЗ «ДМДКЛ №1», на які було отримано довідку №70/1 від 14.04.2017 року в якій вказано, що ОСОБА_2 можливо було визнати дитиною-інвалідом до шестирічного віку. Однак, 11.07.2017 року відповідачем було надано відмову в призначенні пенсії у зв'язку з відсутністю інформації щодо перебування позивача на обліку в Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради. Крім того, 06.07.2018 року позивач повторно звернулась із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда дитинства до якої було додано, зокрема рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2018 року по справі №199/7557/17 про встановлення факту родинних відносин, яким встановлено, що ОСОБА_2 є рідною матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Проте, листом №423/038-15 від 13.07.2018 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії з аналогічних підстав, зазначених у листі №2677/05/33 від 11.07.2017 року. Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що прийнята всупереч нормам чинного законодавства та без урахування усіх обставин.
30.10.2018 року ухвалою суду було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 22.11.2018 року (а.с. 2).
14.11.2018 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що при розгляді заяви та документів, наданих позивачем для призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, було встановлено, що позивачем не надано жодного документу, який підтверджував би отримання будь-якої грошової допомоги на дитину за період з 1991 року по 1993 роки. Так, відповідачем було направлено запит щодо надання справи по соціальним виплатам до Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради на який листом №2466 від 14.04.2017 року було повідомлено, що позивач на обліку не перебувала та ніяких видів допомоги не отримувала. Також, в довідці №243 від 13.04.2017 року зазначено, що в базі архівних справ одержувачів державної соціальної допомоги справа позивача не значиться, в архівах, які знаходяться на зберіганні, така справа теж відсутня. Крім того, і в архівній базі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивач, як отримувач пенсії на дитину-інваліда не значиться. А тому з урахуванням вищезазначеного, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії.
Третя особа ухвалу суду про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 22.11.2018 року отримала 06.11.2018 року, пояснень по суті позову до суду надано не було (а.с. 28).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 27.06.2017 року позивач звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) із заявою про призначення пенсії за віком, до якої було додано наступні документи:
- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 серія НОМЕР_1 від 12.04.2017р.;
- свідоцтво про смерть ОСОБА_3, серія НОМЕР_2 від 24.03.1993 року у віці 5 років 6 місяців, де невірно зазначено по батькові дитини;
- висновок ЛКК №70/1, де зазначено, що дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 мала медичні показання для визнання її дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку (а.с. 35-36).
Листом №2677/05/33 від 11.07.2017 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки в листі Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради №2466 від 14.04.2017 року зазначено, що позивач на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в управлінні як одержувач державної соціальної допомоги не перебувала та ніяких видів допомоги не отримували, а в довідці №2433 від 13.04.2017 року зазначено, що архівна пенсійна справа в архівах, які знаходяться на зберіганні не значиться (а.с. 64-65).
Також, 06.07.2018 року позивач повторно звернулась із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда дитинства до якої було додано наступні документи:
- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 серія НОМЕР_1 від 12.04.2017р.;
- свідоцтво про смерть ОСОБА_3, серія НОМЕР_2 від 24.03.1993 року у віці 5 років 6 місяців, де невірно зазначено по батькові дитини;
- рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2018 року по справі №199/7557/17 про встановлення факту родинних відносин, яким встановлено, що ОСОБА_2 є рідною матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2;
- висновок ЛКК №70/1, де зазначено, що дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 мала медичні показання для визнання її дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку (а.с. 68-70).
Проте, листом №423/038-15 від 13.07.2018 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії з аналогічних підстав, зазначених у листі №2677/05/33 від 11.07.2017 року (а.с. 22, 66-67).
Отже, спір між сторонами виник з підстав відмови відповідача у призначені позивачу пенсії за віком як матері інваліда дитинства.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Відповідно до абзацу четвертого пункту 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (в редакцій, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії 27.06.2017 року) право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058-IV (в редакцій, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії 06.07.2018 року) право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п'ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.
За змістом п. 2.17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" при призначенні пенсій жінкам, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п'ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.
Пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).
Таким чином, згідно зазначеного порядку, право на призначення дострокової пенсії за віком мають матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому, для підтвердження цього права при подачі документів для призначення пенсії є обов'язковим подання документів, що підтверджують особливий статус дитини, зокрема: 1) виписки з акта огляду в МСЕК, медичного висновку закладів охорони здоров'я та 2) посвідчення одержувача допомоги, довідки органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивач двічі (27.06.2017 року та 06.07.2018 року) зверталася із заявами про призначення пенсії до яких було долучено наступні документи: свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 серія НОМЕР_1 від 12.04.2017р.; свідоцтво про смерть ОСОБА_3, серія НОМЕР_2 від 24.03.1993 року у віці 5 років 6 місяців, де невірно зазначено по батькові дитини; рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2018 року по справі №199/7557/17 про встановлення факту родинних відносин, яким встановлено, що ОСОБА_2 є рідною матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; висновок ЛКК №70/1, де зазначено, що дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 мала медичні показання для визнання її дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Проте, листом №2677/05/33 від 11.07.2017 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки позивач на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не одержувала державну соціальну допомогу.
Надаючи оцінку змісту вказаного листа і підставам щодо відмови у призначенні пенсії, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції Закону, чинній станом на встановлення діагнозу 08.07.1991 року) матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи автомобілі, крісла-коляски, протезно-ортопедичні вироби, друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.
За змістом ст. 37 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» види необхідної матеріальної, соціально-побутової і медичної допомоги інвалідам визначаються органами медико-соціальної експертизи в індивідуальній програмі реабілітації. Допомога подається за рахунок коштів фонду Української РСР соціального захисту інвалідів.
Статтею 39 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що інвалід може відмовитися від того чи іншого виду соціальної допомоги, якщо вона не повною мірою відповідає його потребам. У такому разі інвалід вправі самостійно вирішувати питання про забезпечення себе конкретним видом допомоги за рахунок власних коштів з урахуванням компенсації вартості аналогічного виду соціальної допомоги, що подається державним органом.
За змістом наказу Міністерства охорони здоров'я України 3175 від 05.12.1991 року «Про перелік медичних показань та порядок видачі медичних висновків дітям-інвалідам з дитинства віком до 16 років» республіканські, обласні, міські, спеціалізовані дитячі лікарні та відділення (ортопедо-хірургічне відновного лікування, неврологічне, психіатричне, туберкульозне, пульмонологічне, отоларингологічне, офтальмологічне, урологічне, нефрологічне та ін.), які надають медичну допомогу дітям, а також лікувальні заклади (республіканські, обласні, міські, спеціалізовані диспансери), що надають медичну допомогу підліткам, після стаціонарного або амбулаторного обстеження і лікування можуть комісійно вирішити питання про визнання дитини (підлітка) інвалідом.
Своє рішення спеціалісти фіксують у карті стаціонарного хворого, консультативному висновку або виписці з історії хвороби.
Консультативний висновок (виписка) видається на руки батькам /опікуну дитини/підлітка/ - інваліда для ЛКК лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання дитини (підлітка) - інваліда.
Медичний висновок в установленій формі оформлюється лікарсько-контрольною комісією (ЛКК) дитячих лікувально-профілактичних (відділень), поліклініками (на водному та залізничному транспорті), лікувально-профілактичних закладів, що надають медичну допомогу підліткам, на підставі рішення лікарів у відповідності з Переліком.
Медичний висновок оформлюється за підписом головного лікаря дитячого лікувально-профілактичного закладу або його заступника по медичній частині та лікаря відповідного профілю, що представляє дитину лікувально-контрольній комісії; завіряється круглою печаткою і в 3-денний строк направляється в міський (районний) відділ соціального забезпечення за місцем проживання батьків, (опікуна) дитини-інваліда.
На руки батькам (опікуну) видається довідка, яка підтверджує, що медичний висновок на їх дитину направлений до відділу соціального забезпечення.
Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат) на підставі медичного висновку, який підтверджує відповідний статус особи, виходячи з її потреб. При цьому, законодавець наділив осіб з інвалідністю правом відмовитися від того чи іншого виду соціальної допомоги.
Таким чином, посилання відповідача у відмові про призначення пенсії за віком на відсутність даних про отримання позивачем виплат на дитину, є неспроможними, оскільки на позивача Законом не покладено обов'язок отримання таких виплат.
Щодо доводів позивача про факт наявності інвалідності у дитини, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції Закону, чинній станом на встановлення діагнозу 08.07.1991 року) інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті.
Згідно ст. 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я Української РСР.
Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Радою Міністрів Української РСР з урахуванням думок громадських організацій інвалідів в особі їх республіканських органів.
Статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції чинній на момент подання заяви про призначення пенсії 06.07.2018 року) передбачено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.
За змістом ст. 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.
Положення про медико-соціальну експертизу (1317-2009-п) затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.
Аналіз зазначених норм законодавства свідчить про те, що законодавцем чітко встановлено, що інвалідність особи встановлюються шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади будь-яких інших заходів щодо встановлення інвалідності законом не передбачено.
З огляду на викладене, суд вважає заявлене клопотанням про допит свідків необґрунтованим, а мета з якою позивач просить допитати вказаних свідків, зокрема підтвердження діагнозу сина та отримання коштів на допомогу, не відповідає вимогам доказів щодо належності, допустимості, достовірності та достатності.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у призначенні пенсії, оформлена листом №2677/05/33 від 11.07.2017 року, є протиправною і такою, що підлягає скасуванню.
При цьому, належним способом захисту порушеного права позивача суд вважає зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.
Водночас, суд зазначає, що не підлягають задоволенню похідні вимоги про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком як матері інваліда, виходячи з наступного.
Статтею 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 року у справі №233/2084/17.
За змістом ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням вищезазначеного, суд звертає увагу, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлена листом №2677/05/33 від 11.07.2017 року, ґрунтувалась саме на тому, що позивач не одержувала державну соціальну допомогу на дитину, при цьому, позивач у позовних вимогах просила зобов'язати відповідача призначити пенсію за віком як матері інваліда, яка виховала його до шестирічного віку. Водночас, інвалідність дитини, як підстава для призначення пенсії, відповідачем розглянута не була і у рішенні, оспорюваному позивачем, не була, тому у суду відсутні підстави для задоволення вимог щодо зобов'язання відповідача призначити пенсію за віком як матері інваліда, яка виховала його до шестирічного віку.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Так, позивачем були надані суду достатні докази, які б свідчити про протиправність відмови відповідача у призначенні пенсії позивачу.
Водночас, представником відповідача не доведено обґрунтованість та правомірність прийняття оспорюваного рішення, з урахуванням встановлених обставин справи.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ходу судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у призначенні пенсії, оформлена листом №2677/05/33 від 11.07.2017 року, прийнята без урахування усіх обставин, необхідних для вирішення питання щодо призначення пенсії, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, Комунальний заклад "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №8" Департаменту здоров'я Дніпропетровської міської ради, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлену листом №2677/05/33 від 11.07.2017 року, про призначення ОСОБА_2 пенсії за віком як матері інваліда ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, яка виховала його до шестирічного віку.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком як матері інваліда ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, яка виховала його до шестирічного віку з дня письмового звернення, з урахуванням зазначених у рішенні суду висновків.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець