Справа № 161/6813/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа №161/6813/16-а

адміністративне провадження №К/9901/10869/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку письмово провадження за наявними у справ/ матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 161/6813/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області (далі - Луцьке ОУ ПФУ, ПФУ відповідно) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Сапіги В.П., суддів Левицької Н.Г., Обрізка І.М, -

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати неправомірними дії Луцького ОУ ПФУ щодо відмови в поновленні та виплаті пенсії по III групі інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV);

- зобов'язати Луцьке ОУ ПФУ поновити виплату пенсії по III групі інвалідності з 01 червня 2015 року та на весь час інвалідності, встановленої органами МСЕК та виплатити недоотримані кошти;

- поновити строк звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебуває на обліку у відповідача як одержувач пенсії по III групі інвалідності згідно Закону № 1058-IV. 01 квітня 2015 року їй припинено виплату пенсії у зв'язку з тим, що вона працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії по Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-ХІІ). В той же час, згідно пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII) скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно, зокрема, Закону № 3723-ХІІ. З урахуванням зазначеного позивач 13 квітня 2016 року звернулась із заявою до відповідача про поновлення їй виплати пенсії та виплату недоотриманих коштів, однак листом № 34/м-О1 їй відмовлено в поновленні пенсії у зв'язку з тим, що вона працює на посаді, яка відноситься до категорії державних службовців.

Луцький міськрайонний суд Волинської області постановою від ЗО червня 2016 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з аналізу положень Закону № 213-VIII слідує, що підставою для припинення виплати пенсії є факт роботи позивача на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону № 3723-ХІІ, при цьому не має значення чи набула вона таке право чи ні. Місцевий суд зазначив, що до цих правовідносин застосовується норма, яка була чинною на момент здійснення відповідної дії. Більш пізня норма права скасовує дію попередньої норми, отже, стара норма права перестає діяти, оскільки замінена пізнішою, яка регулює ті самі суспільні відносини.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 12 вересня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове, яким частково задовольнив позовні вимоги:

- визнав неправомірними дії Луцького ОУ ПФУ щодо відмови в поновленні та виплаті пенсії по 3 групі інвалідності згідно Закону № 1058-IV.

- зобов'язав Луцьке ОУ ПФУ поновити виплату пенсії по III групі інвалідності з 13 жовтня по 31 грудня 2015 року та виплатити недоотримані кошти.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Адміністративний позов в частині вимог з 01 червня по 12 жовтня 2015 року - залишив без розгляду.

Ухвалюючи таке рішення суд апеляційної інстанції керувався тим, що з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VII), втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 1058-IV, тому з 01 червня по 31 грудня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу ВІДПОВІДНО ДО Закону № 1058-IV, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю зазначених у статті 47 вказаного Закону підстав для її невиплати. В той же час, відповідно до підпункту 2 пункту 22 розділу першого Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) внесено зміни у частину першу статті 47 Закону № 1058-IV згідно з яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, зокрема, особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених, в тому числі Законом № 889-VII призначені пенсії не виплачуються. При цьому, суд апеляційної інстанції застосував строки звернення до суду відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка була чинною на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій; далі - КАС України), залишивши без розгляду позов в частині вимог з 01 червня по 12 жовтня 2015 року.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року в частині залишення позову без розгляду та відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити нове рішення в цій частині - про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не виконав покладені на нього пунктами 11-13 частини другої статті 64 Закону № 1058-IV, зокрема, щодо обов'язку попередження пенсіонера в письмовій формі за місяць про дату та підстави припинення виплати пенсії, тому внаслідок необізнаності своїх прав в галузі пенсійного забезпечення. Крім цього, позивач зазначила, що положення Закону № 911 -VIII в частині внесення змін до статті 47 Закону № 1058-IV не може застосовуватись, оскільки припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності відповідно до усталеної судової практики Європейського суду з прав людини.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 01 листопада 2016 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи.

21 листопада 2016 року від відповідача до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких Луцьке ОУ ПФУ просить відхили касаційну скаргу позивача, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.

Провадження в адміністративних справах здійснюється ВІДПОВІДНО ДО закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті З КАС України).

Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Суди встановили, що позивач перебуває на обліку в Луцькому ОУ ПФУ як одержувач пенсії по III групі інвалідності загального захворювання з 24 березня 2006 року.

В той же час позивач працює в регіональному відділенні фонду Державного майна України по Волинській області на посаді, яка відноситься до категорії державних службовців.

13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про поновлення з 01 червня 2015 року виплати пенсії по інвалідності, на що листом Луцького ОУ ПФУ від 27 квітня 2016 року за № 34/М-01 отримала відповідь, що згідно Закону № 213-VIII з 01 квітня по 31 грудня 2015 року та Закону № 911-VIII,

яким продовжено до 31 грудня 2016 року, особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», пенсії не виплачуються.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIII, яким внесено зміни до статті 47 Закону № 1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України», № 3723-ХІІ, від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені ВІДПОВІДНО ДО Закону № 1058-IV, не виплачуються.

Водночас пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки Закон № 213-VIII не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом № 3723-ХІІ, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону №1058-IV.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а.

Вирішуючи питання про наявність у позивача права на отримання пенсії, починаючи з 01 січня 2016 року суд зазначає, що Законом № 911-VIII внесено зміни до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV, абзаци другий і третій якої викладені в такій редакції: «Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами № 3723-ХІІ, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Отже, з 01 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються, у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законом № 3723-ХІІ.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими в частині зобов'язання відповідача поновити їй виплату пенсії по III групі інвалідності, починаючи з 01 червня по 31 грудня 2015 року.

При цьому, на думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції, взявши до уваги те, що позивач жодними доказами не обґрунтувала поважність причин пропуску строку звернення до суду, передбачений статтею 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), правильно застосував правові наслідки до частини адміністративного позову ОСОБА_1, поданого після закінчення строків, установлених законом.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що шестимісячний строк звернення до суду за загальним правилом обраховується з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/20П визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно зі статтею 100 КАС України (в редакції, яка була чинної до 15 грудня 2017 року) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені й у статті 123 КАС України (в редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року), за правилами частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Посилання ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі на те, що до звернення до пенсійного органу 13 квітня 2016 року із заявою про поновлення виплати пенсії, вона була необізнана щодо своїх прав у сфері пенсійного законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення його виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо відновлення виплати пенсії позивачу з 01 червня по 23 листопада 2015 року, у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду, підлягають залишенню без розгляду, оскільки за захистом своїх порушених прав до суду позичав звернулась 24 травня 2016 року.

Відтак, права позивача підлягають захисту з 24 листопада 2015 року - у межах шестимісячного строку звернення до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, проте невірно визначився з днем, з якого підлягають захисту права позивача.

За приписами статті 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

У зв'язку із цим, на думку колегії суддів, необхідно змінити постанову суду апеляційної інстанції в частині дати, з якої відповідачу необхідно поновити виплату пенсії та дату, по яку позов залишається без розгляду.

Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року.

Виключити із мотивувальної частини постанови апеляційного суду речення такого змісту «Матеріалами справи встановлено, що 13.04.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Луцького ОУПФУ Волинської області із заявою про поновлення виплати з 01.06.2015 року пенсії по інвалідності, отже з цієї дати можна вважати, що позивач дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів».

Абзац четвертий її резолютивній частини викласти таким чином «Зобов'язати Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області оновити виплату пенсії по III групі інвалідності з 24.11.2015 року по 31.12.2015 року та виплатити недоотримані кошти».

Абзац п'ятий її резолютивній частини викласти таким чином «Адміністративний позов в частині вимог з 01.06.2015 року по 23.11.2015 року залишити без розгляду».

В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

В.М. Кравчук,

Судді Верховного Суду