Справа № 520/9307/18
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

22 листопада 2018 р. справа № 520/9307/18

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61027, АДРЕСА_1) до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова (, 61022, м. Харків майдан Свободи 5, 2 під., 3 поверх) про визнання протиправним рішення та зобовязати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова () від 05.05.2018 щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) у здійсненні перерахунку призначеного довічного грошового утримання як судді у відставці з часу первісного призначенім, 16 вересня 2016 року, із врахуванням періоду служби в лавах Збройних Сил СРСР з 30 жовтня 1982 року до 09 лютого 1985 року - 2 роки 3 місяці 9 днів та стажу роботи з органах прокуратури з 10 липня 1989 року до 03 березня 1993 року - 3 роки 7 місяців 11 днів;

- зобов'язати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова () здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) судді у відставці в розмірі 90 відсотків від заробітної плати діючого судді суду апеляційної інстанції з часу первісного призначення з 16 вересня 2016 року із врахуванням періоду служби в лавах Збройних Сил СРСР - 2 роки 3 місяці 9 днів; стажу роботи в органах прокуратура - 3 роки 7 місяців 11 днів; стажу роботи суддею Червонозаводського районного суду м. Харкова з 04 березня 1993 року по 25 лютого 2002 року, суддею Апеляційного суду Харківської області з 25 лютого 2002 року по 16 вересня 2016 року, що становить загалом - 23 роки 6 місяців 14 днів, а всього 29 років 4 місяці 20 днів.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.263 КАС України, якою унормовано що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ч.2 ст.263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п'ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Київське обєднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова відмовило в призначенні та виплаті позивачу довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням включення до судового стажу роботи за вислугою років періоду проходження строкової військової служби та роботи в органах прокуратури. Позивач не погоджується з вказаним рішенням, вважає його протиправним та суперечить законодавству України. Позивач вказав, що законодавчо визначено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, період проходження строкової військової служби та стаж роботи в органах прокуратури. Пункт 11 Перехідних положень Закону України №2453-VІ передбачає, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим законом зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. З огляду на викладене, позивач вважає що до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, має бути зараховано календарний період проходження строкової військової служби та стаж роботи в органах прокуратури. З огляду на викладене вважає оскаржуване рішення відповідача протиправним та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому з заявленими позовними вимогами не погоджується, позов вважає не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник відповідача зазначив, що згідно доданих до заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці документів стаж роботи на посаді судді Задніпровського О. О. становить 23 роки 6 місяців 14 днів. Оскільки ні Законом №1402-VІІІ, ні Законом №2453-VІ не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду проходження дійсної військової служби та роботи в органах прокуратури, проводити обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - позивача, з урахуванням цих періодів підстави відсутні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до копії військового квитка НУ №9258159 та копії трудової книжки БТ-Ш №5600802, проходив військову служби в лавах Збройних Сил СРСР з 30 жовтня 1982 року до 09 лютого 1985 року (2 роки 3 місяці 10 днів).

Відповідно до записів в трудовій книжці позивача БТ-Ш №5600802 вбачається, що в період з 10.07.1989 року по 03.03.1993 року позивач працював в прокуратурі Червонозаводського райну м.Харкова на посадах стажиста на посаду помічника прокурора, помічника прокурора Червонозаводського району, старшого помічника прокурора Червонозаводського району м.Харкова. 03.03.1993 року позивач був звільнений з займаної посади у звязку з переведенням на виборчу посаду в органах юстиції. Загальний стаж роботи позивача в органах прокуратури склада 3 роки 7 місяців 22 дні.

25 лютого 1993 року ОСОБА_1 було обрано на посаду судді Червонозаводського районного суду м. Харкова на підставі рішення XII сесії Харківської обласної ОСОБА_2 народних депутатів від 25.02.1993 року та згідно запису в трудовій книжці з 04.03.1993 року по 25.02.2002 року позивач обіймав посаду судді Червонозаводського району міста Харкова, та з 25.02.2002 року по 16.09.2016 року - судді Апеляційного суду Харківської області.

16 вересня 2016 року позивача було відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області у звязку з відставкою на підставі Постанови Верховної ОСОБА_2 України від 08.09.2016 року.

Відповідно до довідки Апеляційного суду Харківської області № 04-72/1662 від 19.09.2016 року, на час звільнення позивача з посади судді 16 вересня 2016 року, його стаж на посаді судді, який був зарахований як такий, що дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, становив 23 роки 06 місяців 13 днів.

З 17 вересня 2016 року позивачу, як судді у відставці, було призначено довічне грошове утримання у розмірі 86 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Зі змісту адміністративного позову вбачається, що позивач довідався, що при призначенні йому довічного грошового утримання як судді у відставці, не було зараховано в стаж роботи на посаді судді період служби в лавах Збройних Сил СРСР з 30 жовтня 1982 року до 9 лютого 1985 року - 2 роки 3 місяці 9 днів та роботи в органах прокуратури з 10 липня 1989 року по 03 березня 1993 року - 3 роки 7 місяців 11 днів.

19 березня 2018 року позивач звернувся із заявою до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо зарахування до стажу роботи на посаді судді період служби в лавах Збройних Сил СРСР та роботи в органах прокуратури, призначити та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з урахуванням включення до судового стажу роботи за вислугою років періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР - 2 роки З місяці 9 днів, роботи в органах прокуратури - 3 роки 7 місяців 11 днів, стажу роботи суддею - 23 роки 6 місяців 14 днів, а всього 29 років 4 місяці 20 днів, в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 16 вересня року.

Листом № 32/3-7-27 від 05.05.2018 року відповідач на вказане звернення повідомив, що до стажу роботи посаді судді період проходження дійсної військової службі та роботи в органах прокуратури не зараховується, та відмовив позивачу в проведенні перерахунку щодо призначення та виплати довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням включення до судового стажу роботи за вислугою років періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР - 2 роки 3 місяці 9 днів, в органах прокуратури 3 роки 7 місяців 11 днів, стажу роботи судді Червонозаводського районного суду м. Харкова з 04 березня 1993 року по 25 лютого 2002 року та Апеляційного суду Харківської області з 25 лютого 2002 року по 16 вересня 2016 року, тобто - 23 роки 6 місяців 14 днів, а всього 29 років 4 місяці 20 днів, в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 16 вересня 2016 року.

Не погодившись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

На час виходу позивача у відставку (16.09.2016 року) діяв Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 року (далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону № 2453-VI (у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, які визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192-VIII) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

Згідно абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-XII (далі - Закон № 2862-XII; який діяв на час роботи позивача на посаді судді) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Також суд звертає увагу на те, що Закон № 2453-VI, який прийнято та діяв на час роботи позивача суддею, також містить бланкетну норму стосовно визначення стажу роботи на посаді судді.

Відповідно до п. 11 Перехідних положень Закону №2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

На час набрання чинності Законом № 2453-VI (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету ОСОБА_2 України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Положеннями підп. 3-1 п. 3 вказаної постанови визначено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить не менше 10 років, до стажу роботи, який дає судді право на відставку, враховується також період проходження строкової військової служби та половина строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права викладена у рішенні Верховного Суду від 20 лютого 2018 року (справа № П/9901/382/18).

Згідно з частиною четвертою статті 43 Закону № 2453-VI, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першої статті 25 Конституційного Договору від 08 червня 1995 року №1к/95-ВР між Верховною ОСОБА_2 України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов'язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28 червня 1996 року).

Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України Кабінет ОСОБА_2 України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету ОСОБА_2 України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка діяла одночасно із Законом № 2862-ХІІ; втратила чинність 01 січня 2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 11 червня 2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини шостої статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов'язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічні висновки, також, висловленні у рішенні ОСОБА_2 суддів України «Щодо обчислення стажу роботи для виникнення права на відставку, надбавку за вислугу років та додаткову відпустку» від 13 березня 2015 року №20.

Суд також виходить з того, що неправомірним є позбавлення особи, зокрема, судді, набутого статусу (наприклад, статусу особи, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі), оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності. При цьому, дозволяється, виключно шляхом прийняття закону, змінити механізм використання такого статусу у формі зменшення розміру фінансових виплат або пільг, а також позбавлення особи права на перерахунок певних соціальних виплат тощо.

Судом встановлено, що повноваження ОСОБА_1 як судді припинилися з дня набрання чинності постанови Верховної ОСОБА_2 України від 08 вересня 2016 року №1514-VІІІ «Про звільнення суддів», якою позивач був звільнений з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 16.09.2016 року №04-03/71-ос позивача було відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області у звязку з поданням заяви про відставку.

Отже, з 16 вересня 2016 року позивач припинив свої повноваження як суддя та набув право на призначення грошового утримання судді у відставці на умовах, визначених нормами законодавства, чинного станом саме на 16 вересня 2016 року.

Враховуючи викладене вище, суд зазначає, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Це підтверджується також положеннями Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)".

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 686/10100/15-а.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, періоду проходження строкової військової служби в лавах радянської армії, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Щодо зарахування періоду роботи позивача в органах прокуратури до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суд зазначає наступне.

За змістом абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону №2862-XII до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується, зокрема, стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу (стаття 137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII).

Водночас, відповідно до абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII за суддями, призначеними чи обраними на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Стаття 56 Закону № 1789-XII (чинного, на час призначення позивача на посаду судді) містить поняття «прокурор», під яким слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Що стосується зарахування періоду роботи позивача в органах прокуратури на посаді "стажиста на посаду помічника прокурора" до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як зазначалось вище, за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону №2862-XII до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується, зокрема, стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Отже, в аспекті спірних правовідносин суд вважає за необхідне звернути увагу на те, оскільки за змістом ст. 43 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується час роботи саме на посадах прокурорів і слідчих. Роз'яснення поняття «прокурор» міститься у ст. 56 Закону №1789-XII, коли йдеться про вирішення питання про можливість зарахування періоду роботи в прокуратурі до стажу судді.

За таких обставин посада "стажиста на посаду помічника прокурора" не охоплюється поняттям «прокурора», визначення якого міститься у ст. 56 Закону № 1789-XII, тому законних підстав для зарахування періоду роботи 1 рік 23 дні - з 10.07.1989 по 02.08.1990) на посаді "стажиста на посаду помічника прокурора" до стажу, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, немає.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 05.05.2018 щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку призначеного довічного грошового утримання як судді у відставці з часу первісного призначенім, 16 вересня 2016 року, із врахуванням стажу роботи з органах прокуратури на посаді "стажиста на посаду помічника прокурора" з 10.07.1989 по 02.08.1990, не підлягають зодоволенню.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією ОСОБА_3 Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.08.2018 року по справі №9901/28/17.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що до стажу роботи позивача, який надає йому право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, повинно зараховуватися 23 роки 6 місяців 13 днів стажу роботи на посаді судді, календарний період проходження строкової військової служби 2 роки 3 місяці 11 днів та стаж роботи в органах прокуратури - 2 роки 7 місяців 2 дні.

Таким чином, загальний стаж роботи судді Задніпровського Олега Олексійовича, що дає йому право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 28 років 4 місяці та 26 днів.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що на момент звільнення позивача у відставку, з урахуванням його стажу роботи на посаді судді, з урахуванням строку проходження військової служби та роботи в органах прокуратури, позивач має право на щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 % заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, а тому рішення Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова () від 05.05.2018 щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) у здійсненні перерахунку призначеного довічного грошового утримання як судді у відставці з часу первісного призначенім, 16 вересня 2016 року, із врахуванням періоду служби в лавах Збройних Сил СРСР з 30 жовтня 1982 року до 09 лютого 1985 року та стажу роботи з органах прокуратури з 02 серпня 1990 року до 03 березня 1993 року є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для зобов'язання Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова () здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) судді у відставці в розмірі 90 відсотків від заробітної плати діючого судді суду апеляційної інстанції з часу первісного призначення з 16 вересня 2016 року із врахуванням періоду служби в лавах Збройних Сил СРСР з 30 жовтня 1982 року до 09 лютого 1985 року - 2 роки 3 місяці 11 днів; стажу роботи в органах прокуратури з 02 серпня 1990 року до 03 березня 1993 року - 2 роки 7 місяців 2 дні; загального стажу роботи суддею з 04 березня 1993 року по 16 вересня 2016 року - 23 роки 6 місяців 13 днів, а всього 28 років 4 місяці 26 днів.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справах «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Необхідність застосування зазначеного підходу при вирішення соціальних справ, з урахуванням обставин справи та законодавства, що регулює саме ці відносини та у конкретний період часу, підтверджується, зокрема, позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 234/8701/1.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати особі адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «C. Дж. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria»], заява № 1365/07, § 39, від 09 січня 2013 року у справі «ОСОБА_4 проти України», заява № 21722/11, § 170).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» [«Cantoni v. France»], заява № 17862/91, § 31-32, від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65).

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61027, АДРЕСА_1) до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова (, 61022, м. Харків майдан Свободи 5, 2 під., 3 поверх) про визнання протиправним рішення та зобовязати вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова () від 05.05.2018 щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) у здійсненні перерахунку призначеного довічного грошового утримання як судді у відставці з часу первісного призначенім, 16 вересня 2016 року, із врахуванням періоду служби в лавах Збройних Сил СРСР з 30 жовтня 1982 року до 09 лютого 1985 року та стажу роботи з органах прокуратури з 02 серпня 1990 року до 03 березня 1993 року.

Зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова (, 61022, м. Харків майдан Свободи 5, 2 під., 3 поверх) здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61027, АДРЕСА_1) судді у відставці в розмірі 90 відсотків від заробітної плати діючого судді суду апеляційної інстанції з часу первісного призначення з 16 вересня 2016 року із врахуванням періоду служби в лавах Збройних Сил СРСР з 30 жовтня 1982 року до 09 лютого 1985 року - 2 роки 3 місяці 11 днів; стажу роботи в органах прокуратуру з 02 серпня 1990 року до 03 березня 1993 року - 2 роки 7 місяців 2 дні; загального стажу роботи суддею з 04 березня 1993 року по 16 вересня 2016 року - 23 роки 6 місяців 13 днів, а всього 28 років 4 місяці 26 днів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22.11.2018 року.

Суддя Біленський О.О.