Справа № 804/4227/18
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року Справа № 804/4227/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
08.06.2018 року ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі відповідач), в якій просить визнати протиправним і скасувати повністю податкове повідомлення-рішення форми Ф №3677-1319-0464 від 31.01.2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що відповідно до земельного законодавства України інформація щодо зміни власника (постійного користувача) земельної ділянки вноситься до державного земельного кадастру на підставі правовстановлюючих документів на землю. При цьому жодним нормативно-правовим актом не передбачено внесення відомостей про нового власника земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, розташованій на такій ділянці. Тому до оформлення позивачем права на землю в державному земельному кадастрі не можуть міститися дані про його особу, як користувача земельною ділянкою під придбаною нерухомістю. Отже, позивач не є ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки, на яку податковим органом нараховано земельний податок, а тому в розумінні п.269.1 ст.269 Податкового кодексу України не є платником земельного податку, тому відсутня підстава для нарахування земельного податку ОСОБА_2, як особі, яка набула права власності на будівлю, але не оформила право на землю. Крім того посилається на той факт, що має статус фізичної особи підприємця та є платником єдиного податку, використовує нерухоме майно, яке розташовано на земельній ділянці, в межах господарської діяльності що виключає необхідність сплати земельного податку. У зв'язку з чим, позивач просить скасувати оскаржуване податкове повідомлення-рішення.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, наведені у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача вимоги позовної заяви не визнав та просив відмовити в задоволенні позовної заяви, зазначивши що з часу коли позивач набув у власність обєкти нежитлової нерухомості будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Океанська, 10, в силу положень ч. 1-2 ст. 120 Земельного кодексу України та положень ст. 377 Цивільного кодексу України у нього виникло право користування земельною ділянкою, на якій розташовані обєкти. Також, зазначено, що факт не оформлення права користування земельною ділянкою є порушенням земельного законодавства та не є підставою для звільнення позивача від сплати земельного податку.
Враховуючи відсутність перешкод для розгляду справи у письмовому провадженні, у судовому засіданні 11.09.2018 року судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження, відповідно до положень частини 3 статті 194 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Факт реєстрації права власності на вказані обєкти нерухомості підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №112412506 від 31.01.2018 року.
Не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивачем оскаржено зазначене податкове повідомлення - рішення в адміністративному порядку шляхом подання до скарги Державної фіскальної служби України від 29.03.2018 року за вих.№К/29-03/2018-2.
Рішенням Державної фіскальної служби України №7682/К/99-99-11-02-01-14 від 29.05.2018 року податкове повідомлення-рішення форми Ф №3677-1319-0464 від 31.01.2018 року залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За змістом пункту 286.1 статті 286 ПК України закріплено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 статті 287 ПК України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. За таких обставин, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності нежитловим приміщенням, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Приписами статті 120 Земельного кодексу України закріплено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

З огляду на викладене, до власника приміщення переходять усі права та обов'язки щодо земельної ділянки, на якій воно розміщене. Так, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об'єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об'єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 року К/9901/3186/18.

При цьому ПК України встановлюється відмінний порядок визначення суми податкового зобовязання зі сплати земельного податку для громадян та субєктів господарювання.

Так відповідно до п. 286.2 ст. 286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

При цьому п. 286.5 ст. 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Як свідчать обставини справи Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми Ф, передбаченої Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204, тобто, з підстав самостійного визначення контролюючим органом податкове зобовязання платника податків з причин, не повязаних із порушенням податкового або іншого законодавства.

З урахуванням викладеного, визначення суми належного до сплати позивачем земельного податку має відбуватися останнім самостійно шляхом подання податкової декларації, як це передбачено п. 286.2 ст. 286 ПК України. При цьому перевірка правильності обчислення позивачем сум земельного податку може бути проведена контролюючим органом у формі податкової перевірки. Будь-яких перевірок позивача, які б були покладені в основу оскаржуваного податкового повідомлення рішення відповідачем не проведено.

Крім того суд звертає увагу на той факт, що перебування платника податків на спрощеній системі оподаткування (єдиному податку) зумовлює існування податкових преференцій, зокрема у вигляді звільнення позивача від обов'язку нарахування, сплати податку на майно (в частині земельного податку) на умовах, визначених ПК України.

Відповідно до пункту 269.2 статті 269 ПК України особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до пункту 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Підпункт 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України передбачає, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Відтак, наявність двох умов надання пільги, а саме використання позивачем власного нежилого приміщення у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку, обумовлює звільнення його від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), що доводить протиправність спірного податкового повідомлення-рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 № №К/9901/49779/18.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на той факт, що будівлі та споруди, належні останньому на праві власності за адресою: м. Дніпро, вул. Океанська, буд. 10, використовувалися у власній господарській діяльності, а саме надавалися в оренду на підставі договорів від 12.11.2013 №1211/2014, від 30.12.2015 №3012/2016, та використовувалися для проведення господарських операцій.

При цьому за твердженням позивача останнім самостійно задекларовано до сплати за 2015 2017 роки земельний податок у розмірі 36 509, 46 грн., що відповідає частці використаних у власній господарській діяльності нежитлових споруд.

Вказані обставини не були перевірені відповідачем під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

З урахуванням викладеного, відповідачем під час прийняття спірного податкового повідомлення рішення не дотримано вимог Податкового кодексу України, а саме: винесення спірного податкового повідомлення рішення відбулося без проведення податкової перевірки Позивача, не перевірено правильність та достовірність задекларованих позивачем сум податкових зобовязань із сплати земельного податку, зокрема, не досліджено підстав використання належних позивачу на праві власності будівель у власній господарській, діяльності, що свідчить про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення рішення та обумовлює необхідність його скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного субєкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з'ясування всіх обставин у справі. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали, а якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (частина 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності прийняття податкового повідомлення рішення №3677-1319-0464 від 31.01.2018 року.

Також, суд відповідно до вимог статті 139 КАС України, стягує з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 5500,40 грн., відповідно до квитанції №0.0..1 від 07.06.2018 року.

Керуючись ст.ст. 9, 72, 73, 77, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 49000; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, 17А, м. Дніпро, 49600, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати повністю податкове повідомлення-рішення форми Ф №3677-1319-0464 від 31.01.2018 року, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, яке було прийняте відносно ОСОБА_2.

Стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 5500,40 грн., відповідно до квитанції №0.0..1 від 07.06.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1