Справа № 2040/6694/18
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 р. Справа № 2040/6694/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Супруна Ю.О.,

при секретарі судового засідання - Вязмітіновій Т.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (код НОМЕР_1, 61140, м. Харків, проспект Гагаріна, 94 А, кв. 115) до Головного управління Держпраці у Харківській області (, 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 40) про визнання протиправними та скасування припису і постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, який діє в інтересах позивача, фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (надалі за текстом ФОП ОСОБА_3В.) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області (надалі за текстом ГУ Держпраці у Харківській області, відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення виявлених порушень № ХК0692/925/АВ/П від 23.06.2018 року;

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК0692/925/АВ/П/ТД-ФС від 19.07.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, інспекційного відвідування позивача відповідач не здійснював, з будь-якими документами не звертався, під час проведення перевірки відповідачу надавались лише письмові пояснення представника позивача від 23.06.2018 року. Відповідач не мав законних підстав для здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю. Відповідач прийняв оскаржувані припис та постанову, порушивши принципи неупередженості, обєктивності, ґрунтуючись виключно на припущеннях.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу у підготовчому засіданні.

До канцелярії Харківського окружного адміністративного суду: від представника відповідача 10.09.2018 року надійшов відзив на адміністративний позов; від представника позивача 25.09.2018 року надійшла відповідь на відзив; від представника відповідача 01.10.2018 року надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити його в повному обсязі посилаючись на зміст обґрунтувань позовних вимог.

Представник відповідача, ГУ Держпраці у Харківській області, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись позицію, викладену в наданих документах.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, зареєстрована як фізична особа підприємець з ідентифікаційним номером НОМЕР_1. Місцем фактичного здійснення господарської діяльності зазначено: 61000, Харківська область, м. Харків, вул. Гв. Широнінців, 101/99, територія ТЦ «Екватор», фітнес клуб «КІНГ».

В ході слухання справи судом встановлено, що до ГУ Держпраці у Харківській області 16.06.2018 року за вх.№ П-604 надійшов лист від ОСОБА_4, (т. 1 а.с.250) про перевірку підприємців з питання використання найманої праці без оформлення трудових відносин.

За результатами розгляду окресленого листа начальником Головного управління Держпраці у Харківській області 22.06.2018 року прийнято наказ № 01.01-07/793 «Про проведення заходу державного контролю». (т. 2 а.с. 1, 2).

З матеріалів справи встановлено, що на підставі направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування/невиїзного інспектування обєкту відвідування від 22.06.2018 року № 01.01-94/02.04/632 (т. 2 а.с. 3) та наказу від 22.06.2018 року № 01.01-07/793 проведено перевірку Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за адресою: 61000, Харківська область, м. Харків, вул. Гв. Широнінців, 101/99, територія ТЦ «Екватор», фітнес клуб «КІНГ».

За результатами проведеної позапланової перевірки 23.06.2018 року складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ХК 0692/925/АВ, який в приміщенні відповідача був вручений представнику позивача ОСОБА_5, разом з приписом про усунення виявлених порушень № 0692/925/АВ/П.

Із змісту цих документів судом встановлено, що відповідачем було проведено саме інспекційне відвідування, в ході якого було встановлено, що станом на 22.06.2018 року ФОП ОСОБА_3, має трудові відносини з одним працівником - ОСОБА_6, яка була прийнята на роботу на підставі трудового договору б/н від 21.12.2016 року на посаду тренера.

Факт встановлення судом проведення саме інспекційного відвідування підтверджується підкресленням відповідного тексту з боку відповідача в окреслених документах.

Крім цього, в ході проведення інспекційного відвідування з боку відповідача проаналізовано договір Підряду на виконання робіт № 1/2018 від 01.01.2018 р. (надалі за текстом - Договір) укладений з громадянином ОСОБА_7 (код НОМЕР_2) (за змістом договору - «Виконавець») та ОСОБА_8 (код НОМЕР_3); ОСОБА_9 (код НОМЕР_4); ОСОБА_10 (код НОМЕР_5); ОСОБА_11 (код НОМЕР_6); ОСОБА_12 (код НОМЕР_7); ОСОБА_13 (код НОМЕР_8); ОСОБА_14 (код НОМЕР_9), які є ідентичними з договором ОСОБА_7.

Відповідно до п. 1.1 окресленого договору Виконавець зобовязується протягом всього строку дії Договору, за завданням Замовника виконувати роботи на об'єкті Замовника, а Замовник в свою чергу зобов'язується приймати та оплачувати виконані - Виконавцем роботи.

Згідно з п. 1.2 Договору визначено, що Виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, діючих на підприємстві Замовника. Період, протягом якого Виконавець виконує роботи по даному договору, не має права на отримання допомоги з соціального страхування.

Відповідно до п. 1.3 Договору передбачено, що Замовник нараховує, утримує єдиний соціальний внесок, військовий збір, по доходний податок з сум, отриманої Виконавцем винагороди в установленому законом порядку.

Згідно з п. 1.6 Договору визначено, що конкретний вид та обєм робіт, а також строк їх виконання та розмір винагороди за їх виконання узгоджуються сторонами в завданні на виконання робіт.

Згідно з протоколом від 01.01.2018 року про договірну ціну до Договору підряду на виконання робіт № 1/2018 від 01.01.2018 між ФОП ОСОБА_3, та ОСОБА_7, визначено, що за виконану роботу Замовник виплачує Виконавцю винагороду за одну годину суму 25,00 грн..

Виплата винагороди за виконану роботу проводиться щомісячно на підставі ОСОБА_2 наданих послуг за договором підряду на виконання робіт № 1/2018 від 01.01.2018. наприклад відповідно до ОСОБА_2 наданих послуг № 1/04 від 30.04.2018 року визначено, що відповідно до договору підряду на виконання робіт №1/2018 від 01.01.2018 року Виконавець виконав, а Замовник прийняв від Виконавця роботу тренера у фітнес-центрі «КІНГ» за період 01.04.2018 року по 30.04.2018 року загальним часом 13 годин 00 хвилин, винагорода Виконавця складає 325.00 грн., а виплачується готівкою за вирахуванням податків та інших обов'язкових зборів в сумі 261.62 грн. Згідно з квитанцією про сплату послуг № 1/04 від 10.05.2018 року, ОСОБА_15 отримав визначену суму 261,62 грн..

Спираючись на наведені обставини, відповідач зробив висновок, що фактичні трудові відносини замінені Договором цивільно-правового характеру, оскільки передбачає регулярне виконання гр. ОСОБА_7, за завданням ФОП ОСОБА_3, роботи за посадою «тренер» (код за класифікатором професій 3475) за визначеним підприємцем графіком в межах режиму роботи об'єкта відвідування. Тобто, праця за цими договорами не є юридично самостійною, а здійснюється: у межах діяльності суб'єкта господарювання - за діяльністю фітнес-центра, з систематичним виконанням трудових функцій відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк.

Такі висновки відповідач обґрунтував наступним: «визначення договору підряду наведено у ст. 837 Цивільного Кодексу, згідно з якою одна сторона (підрядчик) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду можна укладати на виготовлення, обробку, переробку, ремонт або на виконання іншої робота з переданням її результату замовникові.

Відповідно до Договору укладеного позивач з однієї сторони (замовник) та громадянином ОСОБА_7 з іншої сторони, Виконавець зобов'язується протягом всього строку дії Договору, за завданням Замовника виконувати роботи на обєкті Замовника. Згідно зі штатним розписом один працівник тренер. Тобто, фактично, на думку відповідача, існуючі трудові відносини замінені договором цивільно-правового характеру.

За змістом акт від 23.06.2018 року інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ХК 0692/925/АВ відповідачем зроблені аналогічні висновки щодо тотожних договорів підряду на виконання робіт, укладених позивачем з фізичними особами - громадянами України: ОСОБА_8 (код НОМЕР_3); ОСОБА_9 (код НОМЕР_4); ОСОБА_10 (код НОМЕР_5); ОСОБА_11 (код НОМЕР_6); ОСОБА_12 (код НОМЕР_7); ОСОБА_13 (код НОМЕР_8); ОСОБА_14 (код НОМЕР_9).

За результатами аналізу окреслених договорів відповідач прийшов до висновку, що з боку позивача окреслені особи були допущені до роботи без належного укладеного трудового договору, чим порушені вимоги ч. 3 ст. 24 КЗпП.

Не погодившись з висновками відповідача, які містились в акті та приписі, представник позивача ОСОБА_5, звернувся до начальника ГУ Держпраці в Харківській області ОСОБА_16 із скаргою, в якій зазначив, що інспекційного відвідування позивача відповідач не здійснював, до позивача відповідач за будь-якими документами не звертався, під час проведення перевірки відповідачу надавалися лише письмові пояснення представника позивача від 23.06.2018 р. Одночасно, в своїй скарзі, представник позивача зазначив, що відповідач позбавив позивача можливості надати заперечення на акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ХК0692/925/АВ, які б могли вплинути на прийняття рішення відповідачем при прийнятті оскаржуваного припису та запобігти прийняттю незаконного, необґрунтованого та необєктивного рішення відповідача, на думку позивача, при прийнятті оскаржуваних припису та постанови.

16 липня 2018 року відповідач, листом № 7851/02.04-15/8519, повідомив позивачу про те, що скарга залишена без задоволення.

На підставі наведеного 19.07.2018 року відповідачем було винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК0692/925/АВ/П/ТД-ФС, якою на позивача накладений штраф у розмірі 893520,00 грн..

Оскільки судом зібрані докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, визначене ч. 1 ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи, в тому числі і справи за позовом до суб'єкта владних повноважень і дотримання вказаного завдання є обов'язковим в силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, суд доходить висновку, що адміністративна справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного законодавчого підґрунтя для вирішення справи.

На виконання вимог ст. 259 КЗпП України Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування).

Пунктом 2 Порядку № 295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань.

Відповідно до п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться:

1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;

2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;

3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах і, 2, 4-7 цього пункту;

4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю;

5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю;

6)за інформацією: Держстату, ДФС та її територіальних органів, Пенсійного фонду України та його територіальних органів

7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Звернення фізичних осіб, стосовно яких порушено правила оформлення трудових відносин, працівників і роботодавців може бути подане через уповноваженого представника.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Як вбачається з направлення № 01.01-94/02.04/1632 від 22.06.2018 року, відповідач, в якості підстави для здійснення інспекційного відвідування зазначив підпункт 3 пункту 5 Порядку № 295, одночасно вказавши, що інспекційне відвідування здійснюється на підставі заяви фізичної особи.

Відповідно до підпункту 3 п. 5 Порядку № 295 інспекційне відвідання здійснюється за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим:

1) за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації;

2) інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством;

3) джерел, зазначених у підпунктах і, 2, 4-7 цього пункту.

З урахуванням наведеної норми суд приходить до висновку, що відповідач не здійснював інспекційне відвідування на підставі підпункту 3 п. 5 Порядку № 295, серед іншого, це опосередковано підтверджено з боку відповідача: «вирішальним чинником для прийняття рішення стало звернення фізичної особи…».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» зазначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Суд зазначає, що положеннями діючого законодавства не передбачено іншого способу звернення до органів відповідача з заявами, як у спосіб встановлений Законом України «Про звернення громадян» та як наслідок окреслена заява повинна відповідати наведеному закону. В судовому засіданні з боку представника відповідача не надходило з цього приводу заперечень.

Також, суд зазначає, що заява, яка стала підставою для інспекційного відвідування повинна відповідати вимогам Закону України «Про звернення громадян».

Суд констатує, що окреслене звернення містить виключно прізвище та ініціали заявника, а саме: ОСОБА_4, що в свою позбавляє її статусу «вирішального чинника» для призначення та проведення інспекційного відвідування.

Одночасно з цим суд вважає необхідним звернути увагу на позицію представника відповідача в частині пп. 6 п. 12 Порядку № 295 та повязування її з пп. 3 п. 5 Порядку № 295 в частині не зазначення підстав проведення перевірки - заяви ОСОБА_4, зазначивши, що встановлена законодавством заборона розголошувати відомості з боку інспекторів праці та обовязок відповідача по обовязковому зазначенню підстав проведення інспекційного відвідування мають різні законодавчі джерела виникнення та реалізації.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» суб'єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Враховуючи наведену норму відповідач для початку проведення перевірки повинен предявити направлення, в якому серед іншого з боку відповідача зазначені підстави для здійснення перевірки «звернення фізичної особи».

Проте розглядаючи питання у логічно-ретроспективному контексті та цілком погоджуючись з формулювання відповідача «вирішальний чинник» суд зазначає, що посилання представника відповідача є помилковими, оскільки з боку відповідача зазначено, що саме заява стала підставою для проведення інспекційного відвідування, проте в наведеному переліку окреслене звернення може бути такою підставою виключно з питання «за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин», разом з цим суд зазначає, що пп. 3 п. 5 Порядку № 295 не може бути самостійною підставою для проведення інспекційного відвідування, оскільки є не кінцевим законодавчим джерелом з цього питання, а відсильним на пункти 2, 4-7 цього пункту.

З урахуванням наведеного у відповідача були відсутні підстави для призначення та проведення інспекційного відвідування позивача.

Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 передбачається дві формі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю: інспекційне відвідування; невиїзне інспектування.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до вимог частини і статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», яка ратифікована Законом України № 1985-VI від 08 вересня 2004 року, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і у будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке інспектується.

Відповідно до частини 2 статті 12 Конвенції, у разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику.

Аналіз наведених нормативних актів, які регламентують порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та повноваження органів Держпраці, показує, що інспекційне відвідування - це така форма здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, яка нерозривно повязана з фізичним перебуванням інспектора праці на обєкті відвідування, в ході якого інспектор з праці повинен збирати докази, що підтверджують або спростовують факти порушення законодавства про працю.

Крім того, п. 6 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295 передбачено, що під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від обєкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю.

Крім того, відповідно до п. 11 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 інспекторам праці наданий вичерпний перелік повноважень (прав) під час проведення інспекційного відвідування, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Так, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право зокрема:

під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень обєкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені обєктом відвідування їх копії або витяги;

наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам обєкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

Таким чином, Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295 виділені стадії проведення інспекційного відвідування, а п. 6 та її встановлені обмежені повноваження щодо збору доказів інспектором праці (порядок збору доказів).

Однак, відповідач, при проведенні інспекційного відвідування та складанні акту інспекційного відвідування порушив порядок збору доказів, а саме: відповідач не звертався до позивача з запитами на отримання доказів та не отримував докази за ініціативою позивача чи уповноважених осіб.

Позивач, в період з 22.06.2018 року по 23.06.2018 року, не отримував жодного запиту від відповідача, що підтверджується відсутністю у відповідача будь-яких доказів надіслання позивачу такого запиту поштою (опису вкладеного, поштової квитанції тощо) або надання запиту нарочним представнику позивача (копії запиту із підписом представника позивача).

Позивач, в період з 22.06.2018 року по 23.06.2018 року, не надсилав та не надавав особисто відповідачу будь-яких документів стосовно своєї господарської (цивільно-правової) діяльності, що підтверджується відсутністю у відповідача будь-яких доказів отримання таких документів поштою (опису вкладеного, поштового конверту тощо) або отримання документів нарочним (супроводжувального листа за підписом позивача або його представника).

Відповідач не зявлявся за місцем здійснення господарської діяльності позивача, що не заперечувалось з боку представника відповідача в ході розгляду адміністративної справи.

Разом з цим суд звертає увагу на позицію відповідача щодо факту отримання документів з зазначенням їх отримання як додатків до листа від 22.06.2018 року № 1/2018 (т. 2 а.с. 40).

Суд зазначає, що за текстом листа від 22.06.2018 року № 1/2018 відсутні додатки, також відсутні докази отримання окресленого листа відповідачем (відсутній вхідний штамп), зміст листа має інформативний характер, з якого не вбачається наявність додатків.

В ході розгляду адміністративної справи з боку представника відповідача не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт отримання відповідачем документів від позивача.

Щодо позиції відповідача, що фактично існуючі трудові відносини замінені договорами цивільно-правового характеру, суд зазначає.

Такі висновки відповідача сформовані, оскільки в ході перевірки було встановлено, що між позивачем та ОСОБА_7 (код НОМЕР_2); ОСОБА_8 (код НОМЕР_3); ОСОБА_9 (код НОМЕР_4); ОСОБА_10 (код НОМЕР_5); ОСОБА_11 (код НОМЕР_6); ОСОБА_12 (код НОМЕР_7); ОСОБА_13 (код НОМЕР_8); ОСОБА_14 (код НОМЕР_9) укладено цивільно-правові договори за умовами яких фізичні особи, як виконавці зобов'язались виконувати для позивача роботи в об'ємі визначеному п. 1.6. договорів.

Посадовою особою відповідача зроблено висновок, що правовідносини між позивачем окресленими громадянами України є по суті трудовими відносинами, а не цивільно-правовими, а їх оформлення є формальним і спрямованим лише на надання трудовому договору форми цивільно-правового. Тобто має місце заміна трудових правовідносин цивільно-правовими та відповідно порушення вимог частин 1 та 3 ст. 24 КЗпП та ч. 1 ст. 21 КЗпП.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП зазначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КЗпП зазначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП зазначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору. Тобто сторони мають право укладати договори, які нехай і не передбачені актами цивільного законодавства, але відповідають його загальним принципам. При цьому сторони на власний розсуд визначають і узгоджують умови договорів. Укладаючи цивільно-правовий договір, його сторони самостійно визначають його характер, узгоджують усі його умови і скріпляють їх своїми підписами.

Згідно з ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, спори щодо правомірності укладених договорів трудового або цивільного повинні вирішуватися у судовому. Вказані рішення судів про визнання договорів підряду, які були проаналізовані відповідачем в акті інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ХК0692/925/АВ та приписі про усунення виявлених порушень № ХК0692/925/АВ/П удаваними відсутні, а недійсність таких угод прямо не передбачена законом, тому твердження про намір приховати реально існуючі трудові відносини не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦК України зазначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

Згідно з ч. 2 ст. 213 ЦК України зазначено, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

В ході розгляду адміністративної справи з боку відповідача не надано доказів проведення ним претензійно-позовної роботи з приводу договорів між позивачем та ОСОБА_7 (код НОМЕР_2); ОСОБА_8 (код НОМЕР_3); ОСОБА_9 (код НОМЕР_4); ОСОБА_10 (код НОМЕР_5); ОСОБА_11 (код НОМЕР_6); ОСОБА_12 (код НОМЕР_7); ОСОБА_13 (код НОМЕР_8); ОСОБА_14 (код НОМЕР_9).

Таким чином з боку відповідача в основу прийнятого припису та постанови покладено помилкове судження, яке не базується на обсязі закріплених законодавством за відповідачем повноваженнями, з приводу трактування природи, змісту та відповідності закону договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У випадку, коли фізичні особи не надавали замовнику трудових книжок, вони не входять до штату підприємства, не підлягають правилам внутрішнього трудового розпорядку, облік їхнього робочого часу замовником не здійснюється, заробіток осіб, з якими укладені договори, залежить виключно від кількісних показників виконання договору - кількості виконаних заявок замовника, а відносини між товариством та виконавцем не передбачають заздалегідь встановлених норм виконання робіт, мінімальної плати за договором, то вказані відносини відповідають ознакам договору про виконання робіт.

Відповідно до ст. 837 Цивільного Кодексу одна сторона (підрядчик) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Основною ознакою, що відрізняє договірні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

З приводу приведення укладених договорів у відповідність до положень трудового законодавства шляхом виконання припису, суд зазначає.

Цивільно-правовий договір - це будь-який вид договору, що укладається відповідно до вимог цивільного законодавства. Порядок укладання договорів підряду (на виконання певних робіт) регулюється главою 6і Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 58, трудова книжка - основний документ про трудову діяльність працівника.

Таким чином, позивач, як суб'єкт господарювання, вправі на власний розсуд організовувати виконання статутних завдань, в тому числі і шляхом укладення договорів цивільного-правового характеру.

Зобов'язуючи позивача укласти трудовий договір, відповідач не врахував, що затвердження штатного розпису належить до компетенції суб'єкта господарювання.

В свою чергу, виникнення, зміна та припинення відносин між позивачем та фізичними особами зумовлена волевиявленням обох сторін і одна із них не вправі в односторонньому порядку змінювати умови, щодо яких досягнуто двосторонньої домовленості на врегулювання відносин на підставі цивільного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, спірні припис про усунення виявлених порушень №ХК0692/925/АВ/П від 23.06.2018 року та постанова Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК0692/925/АВ/П/ТД-ФС від 19.07.2018 року є такими, що не ґрунтуються на нормах закону, а тому вони підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його правова позиція, і не довів правомірності його дій щодо винесення спірних припису про усунення виявлених порушень № ХК0692/925/АВ/П від 23.06.2018 року та постанови про накладення штрафу №ХК0692/925/АВ/П/ТД-ФС від 19.07.2018 року.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправними та скасування припису і постанови - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Харківській області (, 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 40) про усунення виявлених порушень № ХК0692/925/АВ/П від 23.06.2018 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області (, 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 40) про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК0692/925/АВ/П/ТД-ФС від 19.07.2018 року.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (код НОМЕР_1, 61140, м. Харків, проспект Гагаріна, 94 А, кв. 115) сплачену суму судового збору в розмірі 10572 (десять тисяч п'ятсот сімдесят дві) гривень 00 копійок, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області (, 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 40).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22 листопада 2018 року.

Суддя Ю.О. Супрун