Справа № 1240/2064/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року справа №1240/2064/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 1240/2064/18 (головуючий суддя І інстанції - Пляшкова К.О.), складене у повному обсязі 01 серпня 2018 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання відмови протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про:

- визнання протиправною відмову відповідача щодо призначення пенсії від 05 червня 2018 року № 4584/03-21;

- зобов'язання відповідача зарахувати позивачу період роботи у Луганському (Ворошиловградському) проектно-технологічному інституті машинобудування з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року до стажу для обчислення пенсії; або

- зобов'язання відповідача заслухати свідків для підтвердження стажу роботи позивача у Луганському проектно-технологічному інституті машинобудування;

- зобов'язання відповідача вважати днем звернення за призначенням пенсії 07 лютого 2018 року (а.с. 3-6).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 05 червня 2018 року про відмову у призначенні пенсії згідно з ст. 26-28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області зарахувати до стажу роботи для призначення пенсії ОСОБА_1 період роботи у Ворошиловградському проектно-технологічному інституті машинобудування (Ворошиловградському проектно-технологічному інституті машинобудування імені ХХVІ з'їзду КПРС, Луганському проектно-технологічному інституті машинобудування імені ХХVІ з'їзду КПРС, Відкритому акціонерному товаристві «Луганський проектно-технологічний інститут машинобудування») з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 24 травня 2018 року. У задоволенні вимог щодо зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області заслухати свідків для підтвердження стажу роботи та вважати днем звернення за призначенням пенсії 07 лютого 2018 року відмовлено (а.с. 204-209).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає про неможливість зарахування позивачу періоду роботи у Ворошиловградському проектно-технологічному інституті машинобудування (Ворошиловградському проектно-технологічному інституті машинобудування імені ХХVІ з'їзду КПРС, Луганському проектно-технологічному інституті машинобудування імені ХХVІ з'їзду КПРС, Відкритому акціонерному товаристві «Луганський проектно-технологічний інститут машинобудування») з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року, оскільки, по-перше, наданий позивачем дублікат трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи складено з чисельними порушеннями вимог інструкції «Про порядок ведення трудових книжок», затвердженої наказами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, Міністерства юстиції України від 29 липня 1993 року № 58, затвердженої в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 1993 року № 110, що не може бути проігноровано пенсійним органом при вирішенні питання про призначення пенсії, а по-друге, зазначений період роботи не підтверджується за нормами Порядку підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсій за відсутні трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року.

Також апелянт зазначає, що копія трудової книжки та копії інших документів, які наголошують наявність стажу роботи повинні підтверджуватися документами, на підставі яких вони видані і для вирішення подібних справ в Україні існує спеціально визначена процедура розгляду цивільних справ у суді.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що ВАТ «Луганськптімаш» як і ПрАТ «НВЦ ТРАНСМАШ» знаходяться на непідконтрольній українській владі території, (м. Луганськ) та не перереєструвалися на контрольовану державною Україна територію, відтак неможливо підтвердити достовірність документів, які створено на цьому підприємстві.

Серед іншого, апелянт зазначає, що управлінням виконано рішення Луганського окружного адміністративного суду, прийнятого за результатами розгляду позову позивачу у справі № 812/429/18, тобто повторно розглянуто заяву позивача про призначення пенсії та, відповідно до вимог чинного законодавства, прийнято вмотивоване рішення (а.с. 217-219).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати частково, з наступних підстав.

Позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року працював на різних посадах у Ворошиловградському проектно-технологічному інституті машинобудування, яке з 19 травня 1996 року перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Луганський проектно-технологічний інститут машинобудування», що підтверджується дублікатом трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 18-21, 88-91).

07 лютого 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою довільної форми, в якій просив призначити йому пенсію на підставі копії трудової книжки та дублікату трудової книжки (а.с. 81). До відповідної заяви позивачем надано необхідний пакет документів.

За результатами розгляду заяви позивача, відповідач, листом від 09 лютого 2018 року № вих. 21/Т-5 відмовив позивачу у призначенні пенсії. В обґрунтування підстав для відмови позивачу в призначенні пенсії, відповідач зазначив, що наданий позивачем дублікат трудової книжки не відповідає вимогам п. 5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 17 серпня 1993 року № 110. Крім того, відповідач зазначив про неможливість перевірення достовірності наданих інших документів, які надано позивачем на підтвердження факту своєї роботи у спірний період, тому, як вони створені на підприємствах, які, на сьогодні, знаходяться на території, яка не контролюється українською владою (м. Луганськ) (а.с. 11-12).

Позивач, вважаючи таке рішення відповідача неправомірним, звернувся до суду з позовом, аби захистити свої порушені права.

Так, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року, зокрема, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області повторно розглянути заяву від 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з дотриманням вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній (а. с. 40-47, 190-196).

Після набрання вищезазначеним рішенням законної сили, позивач, 24 травня 2018 року позивач знову звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 105).

За результатами розгляду відповідної заяви, управлінням прийнято Рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії згідно ст. 26-28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 05 червня 2018 року. Свою відмову управління обґрунтовує тим, що згідно наданих позивачем документів, загальний стаж роботи останнього складає 22 роки 1 місяць 9 днів, що є недостатнім для призначення пенсії згідно п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій». Управлінням також зазначено, що зарахувати стаж роботи позивачу на підставі дублікату трудової книжки є неможливим, оскільки при внесенні відомостей до останньої, підприємством не дотримано вимог п. 5.2, 5.3, 5.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, Міністерства юстиції України від 29 липня 1993 року № 58, затвердженої в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 1993 року № 110. Зазначено, що зарахувати стаж на підставі довідки про роботу від 18 листопада 2014 року № 23/1, яка видана ВАТ «ЛУГАНСЬКПТІМАШ» неможливо, оскільки відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ВАТ «ЛУГАНСЬКПТІМАШ» розташовано за адресою: 91042, Луганська область, м. Луганськ, вул. Оборонна, буд. 34 А, тобто, на території непідконтрольній українській владі, а тому, неможливо перевірити достовірність даних, зазначених у цій довідці.

Крім того, відповідачем зазначено, що зарахувати позивачу стаж роботи на підставі показань свідків є також неможливим, оскільки підприємство не ліквідовано (а.с. 123-124).

Спірним питанням даної справи є правомірність відмови позивачу у призначенні пенсії.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що трудовий стаж у Ворошиловградському проектно-технологічному інституті машинобудування з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року є підтвердженим. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачу слід призначити пенсію з 24 травня 2018 року, оскільки 07 лютого 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою довільної форми щодо отримання дозволу на призначення пенсії відповідно до копії трудової книжки, а також дублікату трудової книжки.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

За змістом пункту 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058 передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закон № 1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 4 цієї статті визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю, ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

З копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 та дублікату трудової книжки позивача серії НОМЕР_1, яка видана відділом кадрів ПрАТ «НВЦ «ТРАНСМАШ» внаслідок знищення оригіналу трудової книжки внаслідок проведення антитерористичної операції на території м. Луганська (місце розташування Ворошиловградського проектно-технологічного інституту машинобудування (Ворошиловградського проектно-технологічного інституту машинобудування імені ХХVІ з'їзду КПРС, Луганського проектно-технологічного інституту машинобудування імені ХХVІ з'їзду КПРС, Відкритого акціонерного товариства «Луганський проектно-технологічний інститут машинобудування») вбачається, що позивач, у період з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року працював на різних посадах на вищезазначеному підприємстві.

Апелянт обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що дублікат трудової книжки наданий ОСОБА_1 заповнено з численними порушеннями вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58.

З цього приводу суду апеляційної інстанції зазначає наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 (далі - Інструкція № 58).

Пунктом 5.2 Інструкції № 58, дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділи «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження» і «Відомості про заохочення» при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень).

Пунктом 5.3 Інструкції № 58 визначено, що якщо працівник до влаштування на це підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділ «Відомості про роботу» у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами.

Загальний стаж роботи записується сумарно, тобто зазначається загальна кількість років, місяців, днів роботи без уточнення, на якому підприємстві, в які періоди часу і на яких посадах працював у минулому власник трудової книжки.

Після цього загальний стаж, підтверджений належно оформленими документами, записується по окремих періодах роботи в такому порядку: у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу; у графі 3 пишеться найменування підприємства, де працював працівник, а також цех (відділ) і посада (робота), на яку було прийнято працівника. Запис у дублікаті трудової книжки відомостей про роботу за сумісництвом та за суміщенням професій провадиться за бажанням працівника.

Якщо з поданих документів видно, що працівник переводився на іншу постійну роботу на тому ж самому підприємстві, то про це робиться відповідний запис.

Після цього у графі 2 записується дата звільнення, а у графі 3 - причина звільнення, якщо у поданому працівником документі є такі дані.

У тому разі, коли документи не містять повністю зазначених вище даних про роботу у минулому, в дублікат трудової книжки вносяться тільки ті дані, що є у документах.

У графі 4 зазначаються найменування, дата і номер документа, на підставі якого проведено відповідні записи у дублікаті. Документи, що підтверджують стаж роботи, повертаються їх власнику. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний сприяти працівникові в одержанні документів, які підтверджують стаж його роботи, що передував влаштуванню на це підприємство.

Згідно з підпунктом 5.5 Інструкції № 58, якщо трудова книжка (вкладиш до неї) стала непридатною (обгоріла, розірвана, забруднена тощо), то власник або уповноважений ним орган за останнім місцем роботи видає працівнику дублікат трудової книжки (вкладиш до неї).

При цьому, на першій сторінці трудової книжки, що стала непридатною, робиться надпис «Замість видано дублікат», а книжка повертається її власнику. При працевлаштуванні на нове місце роботи працівник зобов'язаний пред'явити дублікат трудової книжки.

Зміст вищезазначених норм свідчить про те, що перевірку наявності первинних документів для внесення записів про роботу у період до дати оформлення дубліката трудової книжки та належність оформлення таких документів здійснює підприємство за останнім місцем роботи працівника, яке оформлює дублікат трудової книжки. Наявність чи відсутність належно оформлених документів впливає на повноту записів про стаж роботи по окремих періодах роботи. Інструкція не містять положень щодо здійснення такої перевірки іншими особами, відмінними від підприємства, яке оформлює дублікат трудової книжки.

Відповідно до вимог пунктів 5.26, 5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 року № 55, відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Підпис відповідальної особи на документі засвідчують відбитком печатки організації. Згідно з пунктом 4.5 ДСТУ 4163-2003 у документах, що їх оформлюють на двох і більше сторінках, реквізити 26 - відбиток печатки, 27 - відмітка про засвідчення копії проставляють після тексту (21).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при дослідженні копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_2, яка засвідчена начальником відділу кадрів ПрАТ «НВЦ «ТРАНСМАШ» встановлено, що остання засвідчена відповідно до вимог чинного законодавства, а саме, у зазначеній копії трудової книжки наявний запис про прийняття на роботу у відділ ливарних робіт ВОРОШИЛОВГРАДПТІМАШ на посаду інженера на підставі наказу № 150-к від 24 грудня 1979 року, також записи про переведення на іншу роботу і, серед іншого, запис про звільнення за власним бажанням на підставі наказу № 11 від 30 листопада 2005 року.

При дослідженні судом дублікату трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 встановлено, що до останньої перенесено усі записи про роботу позивача аж до його працевлаштування до ПрАТ «НВЦ «ТРАНСМАШ».

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що, допущені при оформленні дубліката трудової книжки порушення щодо не внесення спочатку запису про загальний стаж роботи позивача до влаштування на ПрАТ «НВЦ «ТРАНСМАШ», а потім вже внесення загального стажу, підтвердженого належно оформленими документами, по окремих періодах роботи, жодним чином не нівелює достовірність таких записів та інформацію про стаж роботи особи.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим доводи апелянта, що управлінням, при вирішенні питання про призначенні пенсії не може бути проігноровано, що дублікат трудової книжки позивача оформлено з порушенням Інструкції № 58, оскільки під час розгляду справи встановлено, що дублікат трудової книжки позивача оформлено відповідно до вимог чинного законодавства, а допущені при оформленні дубліката трудової книжки не спростовує факт роботи позивача у спірний період.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637).

Відповідно до абз. 1 п.20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Видавати такі довідки мають право винятково підприємства, на яких працювала особа, або їх правонаступники.

За змістом цієї норми вбачається, що необхідність надання уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників виникає при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до відповідача разом із заявою про призначення пенсії надано довідку № 23/1 від 18 листопада 2014 року, яка видана ВАТ «Луганськптімаш», в якій зазначено, що позивач дійсно працював у Ворошиловградському проектно-технологічному інституту машинобудування (ВорошиловгадПТІМАШ) з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року (а.с. 22).

Крім того, позивачем до пенсійного фонду надано довідки ВАТ «Луганськптімаш» № 23/2, 23/3 від 18 листопада 2014 року, в яких наявні відомості про перейменування зазначеного підприємства, а також неможливість надати довідку про нарахування заробітної плати у зв'язку із втратою цим підприємством документів (а.с. 21,24).

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що оскільки ВАТ «Луганськптімаш» не перереєструвалось на підконтрольну українській владі територію, відсутня можливість перевірити достовірність відомостей, зазначених у вказаних документах, адже згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на правовий режим на тимчасово непідконтрольній території України» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року, документи, надані з тимчасово непідконтрольної території державними органами не можуть бути прийняті до уваги.

З приводу зазначеного доводу апелянта суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

ВАТ «Луганськптімаш» зареєстровано у м. Луганськ, яке відноситься до населених пунктів, визначених Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення».

Відповідно до Положень Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», будь-які запити, звернення, довідки чи інші документи, видані органами фонду або підприємствами, які непідконтрольні українській владі вважаються недійсними і не можуть прийматися до розгляду.

Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті є недійсним та не створює правових наслідків.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року "Лоізіду проти Туреччини" дійшов такого висновку «Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території».

Відтак, в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через захоплення незаконними озброєними формуваннями території м. Луганська.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду, у відповідача відсутні підстави не брати до уваги відомості, зазначені у довідках № 23/1, 23/2, 23/3 від 18 листопада 2014 року, виданих ВАТ «Луганськптімаш» при розгляді питання про призначення пенсії позивачу.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає,що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

В матеріалах справи наявна довідка з Держреєстру ПФУ "Індивідуальні відомості про застраховану особу" форми ОК-5, відповідно до якої за позивача, як за найманого робітника, страхувальником вносилися страхові внески за період з 01 січня 1998 року по 30 листопада 2005 року.

Періоду роботи позивача з 24 грудня 1979 року по 31 грудня 1997 року відступній в вищевказаній довідці, оскільки облік відомостей про застраховану особу (персоніфікація) в України було запроваджено з 1998 року.

Враховуючи вищевикладене, наявності трудової книжки, підтверджуючих періоди роботи позивача довідок та наявності персоніфікованого обліку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у відповідача відсутні підстави для не зарахування спірних періодів роботи до стажу позивачу.

Щодо посилання апелянта, на те, що ПрАТ «НВЦ «ТРАНСМАШ» не перереєстровано на територію України, а тому створений відділом кадрів цього підприємства дублікат трудової книжки неможливо прийняти до уваги при вирішенні питання про призначення пенсії, оскільки неможливо перевірити достовірність відомостей, зазначених у відповідному дублікаті трудової книжки, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Приватне акціонерне товариство "Науково-виробничий центр "ТРАНСМАШ" (код ЄДРПУО - 30009065) зареєстровано за адресою: 61045, Харківська обл., місто Харків, провулок Отакара Яроша, будинок 18, офіс 107, тобто на підконтрольній українській владі території, що, в свою чергу спростовує довід апелянта, що вищезазначене підприємство знаходиться на непідконтрольній державі Україна території та на неможливість перевірити достовірність відомостей, зазначених у відповідному дублікаті трудової книжки.

Посилання апелянта на те, що для підтвердження наявності стажу існує спеціально визначена процедура в рамках цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивач фактично оскаржує рішення суб'єкту владних повноважень про відмову у призначенні пенсії за віком та зарахуванні спірних періодів стажу, а відтак порушене право позивача може бути відновленим тільки в рамках адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 05 червня 2018 року про відмову у призначенні пенсії згідно з ст. 26-28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Зобов'язання управління зарахувати до стажу роботи для призначення пенсії ОСОБА_1 період роботи у Ворошиловградському проектно-технологічному інституті машинобудування з 24 грудня 1979 року по 30 листопада 2005 року.

Щодо дати, з якої позивачу слід призначити пенсію за віком, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Приймаючи спірне судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачу слід призначити пенсію з 24 травня 2018 року, оскільки позивач за призначенням пенсії із заявою встановленого зразку звернувся саме 24 травня 2018 року, а 60 років йому виповнилось 08 лютого 2018 року, тобто з перевищенням тримісячного строку з дня досягнення особою пенсійного віку.

При цьому, суд зазначив, що 07 лютого 2018 позивач звернувся до Управління із заявою довільної форми за отриманням дозволу на призначення пенсії за дублікатом та копією трудової книжки, а не з заявою про призначення пенсії.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, за призначенням пенсії до пенсійного органу звернувся 07 лютого 2018 року, за результатами розгляду заяви позивача, відповідач, листом від 09 лютого 2018 року відмовив позивачу у призначенні пенсії, обґрунтувавши таку відмову невідповідності трудової книжки вимогам п. 5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 17 серпня 1993 року № 110 та неможливістю перевірки достовірності даних зазначених в ній (а.с. 11-12).

Відтак, відповідність/не відповідність заяви про призначення пенсії нормам діючого законодавства не було підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу, відтак, суд апеляційної інстанції нівелює цей довід суду першої інстанції.

При цьому, позивач, оскаржив первинне рішення фонду про відмову у призначенні пенсії у судовому порядку за результатами такого оскарження Луганським окружним адміністративним судом 18 квітня 2018 року прийнято рішення по справі № 812/429/18, яким, зокрема, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області повторно розглянути заяву від 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з дотриманням вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній (а. с. 40-47, 190-196).

Після набрання чинності вищевказаним рішенням суду, позивач 24 травня 2018 року звернувся до відповідача із заявою про призначенням пенсії, при цьому, управління фактично проігнорувало рішення суду та розглянуло не заяву позивача від 07 лютого 2018 року про призначення пенсії за віком, а заяву від 24 травня 2018 року, що є не припустимим з огляду на наявність рішення суду про зобов'язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 лютого 2018 року про призначення пенсії за віком.

При цьому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на те, що ним виконано рішення Луганського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 812/429/18 та на його виконання прийнято рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії від 05 червня 2018 року, оскільки управлінням розглянуто заяву позивача про призначення пенсії за віком, але не від 07 лютого 2018 року, як зобов'язав суд, а заяву від 24 травня 2018 року, результат розгляду якої, фактично, не був предметом спору під час розгляду адміністративної справи № 812/429/18.

Таким чином, вимога позивача про зобов'язання відповідача вважати днем звернення за призначенням пенсії 07 лютого 2018 року є обґрунтованою.

При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З урахуванням приписів ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсію ОСОБА_1 слід призначити з 09 лютого 2018 року, оскільки 60-річного віку позивач досяг 08 лютого 2018 року та на час досягнення вказаного віку у нього був наявний страховий стаж понад 15 років, що не заперечується відповідачем, а із заявою про призначення пенсії він звернувся 07 лютого 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, за для недопущення штучного затягування процедури призначення пенсії позивачу, суд вважає за необхідне зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області призначити позивачу пенсію за віком з 09 лютого 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 1240/2064/18 - скасувати в частині зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 24 травня 2018 року та відмови у задоволені вимог щодо зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області вважати днем звернення за призначенням пенсії 07 лютого 2018 року та прийняти нове рішення в цій частині.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 09 лютого 2018 року.

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 1240/2064/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.Д. Компанієць

І.В. Геращенко