Справа № 825/2177/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2177/18 Суддя першої інстанції: Кашпур О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Кузьмишиної О.М. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_1,

представника позивача: - ОСОБА_2,

представника відповідача: - Савченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди, в якому просила:

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації, адміністратора Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 травня 2018 року по дату ухвалення рішення;

- стягнути з Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області на її користь моральну шкоду у розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 всі понесені судові витрати.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації, адміністратора Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області оформленого наказом №50-К від 02.05.2018 року, прийнято відповідачем на підставі та в межах норм чинного законодавства, роботодавцем дотримані вимоги, передбачені КЗпП України у випадку звільнення працівника.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, з 01.08.2017 року згідно розпорядження голови Борзнянської районної державної адміністрації № 145 -К від 01.08.2017 р. ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації, адміністратора Борзнянської районної державної адміністрації.

У Борзнянській районній державній адміністрації ОСОБА_1 працювала з 05.12.2007 року і займала посади: головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату райдержадміністрації; державного адміністратора райдержадміністрації; завідувача сектору з надання адміністративних послуг, державного адміністратора апарату райдержадміністрації; начальника відділу з надання адміністративних послуг апарату рай держадміністрації.

23.02.2018 року керівником апарату Борзнянської районної державної адміністрації Ткаченко І.І. було ознайомлено ОСОБА_1 з попередженням про наступне вивільнення із займаної посади за п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, розпорядження голови Чернігівської обласної державної адміністрації від 28.04.2014 р. № 201 «Про затвердження граничної чисельності працівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації та районних державних адміністрацій» зі змінами, внесеними розпорядженням голови Чернігівської обласної державної адміністрації від 14.02.2018 р. № 79, розпорядження голови Борзнянської районної державної адміністрації від 22.02.2018 р. № 95 «Про затвердження структури і граничної чисельності апарату - та структурних підрозділів райдержадміністрації», від 21.02.2018 р. № 19-К «Про попередження працівників апарату та структурних підрозділів райдержадміністрації про можливе вивільнення».

Водночас, ОСОБА_1 було запропоновано тимчасову посаду начальника відділу адресних соціальних виплат управління соціального захисту населення райдержадміністрації, від якої позивач відмовилася, про що свідчить її заява від 02.05.2018 року (а.с. 32, 104 т.1).

02.05.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації, адміністратора районної державної адміністрації у зв'язку зі скороченням посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» згідно наказу № 50-к від 02.05.2018р. Борзнянської районної державної адміністрації.

Вважаючи наказ про звільнення протиправним, позивач звернулась із вищевказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Як визначено частинами другою та третьою статті 3 цього ж Закону, відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

За правилами частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до роз'яснення Верховного Суду України (п.19 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів») при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Тобто, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, зокрема, щодо рівнозначності посади, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Даний висновок кореспондується також із висновками Національного агентства України з питань державної служби, викладеними у роз'ясненні від 22.07.2016 року № 13-р/з «Щодо переведення на нижчу посаду».

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Так, із матеріалів справи вбачається, що в Борзнянській районній державній адміністрації Чернігівської області мало місце скорочення чисельності та штату працівників.

На виконання розпорядження голови Чернігівської обласної державної адміністрації від 28.04.2014 року № 202 «Про затвердження граничної чисельності працівників структурних підрозділів обласної адміністрації та районних державних адміністрацій» зі змінами, внесеними розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 14.02.2018 року №79 головою Борзнянської районної державної затверджено нову граничну чисельність працівників адміністрації у кількості 70 одиниць та структуру районної державної адміністрації (розпорядження голови Борзнянської районної державної адміністрації від 22.02.2018 року №95 «Про ствердження структури і граничної чисельності апарату та структурних підрозділів райдержадміністрації» (а.с. 90-93 т.1). До цього штатна чисельність працівників районної державної адміністрації, включаючи самостійні структурні підрозділи зі статусом юридичних осіб публічного права, становила 98 одиниць. Скороченню підлягало всього по органу 28 штатних одиниць, зокрема, в апараті та малочисельних структурних підрозділах райдержадміністрації - 20 одиниць. Відбулося не лише скорочення чисельності працівників, а й скорочення штату - ліквідація певних посад та введення нових. Про скорочення своїх посад були попереджені всі 33 працівники, зокрема, і ОСОБА_1, 23.02.2018 року.

Із попередження про наступне вивільнення від 23.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 було запропоновано тимчасову (на час відпустки по догляду за дитиною) посаду начальника відділу адресних соціальних виплат управління соціального захисту населення райдержадміністрації, від якої остання відмовилась, що підтверджується заявою від 02.05.2018 року (т.1 а.с.33).

Колегія суддів наголошує, що запропонована ОСОБА_1 посада, відповідно до попередження про наступне вивільнення від 23.02.2018 року, не є рівнозначною посадою у розумінні норм законодавства про працю.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що до моменту звільнення ОСОБА_1 із займаної посади були вільні наступні рівнозначні посади:

- начальника загального відділу, інформаційної та організаційної діяльності апарату райдержадміністрації;

- головного спеціаліста відділу введення Державного реєстру виборців апарату райдержадміністрації та посада повного спеціаліста служби у справах дітей, проте вони не були запропоновані відповідачем.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідачем не виконано вимог законодавства про працю, адже протягом всього часу до моменту звільнення позивачки із займаної посади, жодної посади окрім начальника відділу адресних соціальних виплат управління соціального захисту населення райдержадміністрації, яка не є рівноцінною посадою, відповідачем запропоновано не було.

Крім того, колегією суддів наголошується, що під час звільнення позивачки відповідачем не в повній мірі було досліджено питання про переважне право на залишення працівника на роботі, що є суттєвим порушенням норм трудового законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається, зокрема, працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Для виявлення працівників, які мають таке право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо. Крім того, однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника, а тому при визначенні рівня продуктивності праці слід враховувати, в тому числі, й наявність у працівника дисциплінарних стягнень.

Відмовляючи у задоволенні позову судом першої інстанції було вказано, що посада головного спеціаліста служби у справах дітей була скорочена розпорядженням голови районної державної адміністрації від 19.03.2018 року № 149 «Про внесення змін до структури і штатного розпису райдержадміністрації», проте, дане твердження не спростовує того факту, що на час попередження позивачки про наступне вивільнення від 23.02.2018 року дана посада передбачалася штатним розписом та була вакантною.

Посада начальника загального відділу, інформаційної та організаційної діяльності апарату райдержадміністрації була запропонована ОСОБА_6, який, на переконання відповідача та суду першої інстанції, мав переважне право на залишення на роботі, оскільки працював в Борзнянській райдержадміністрації понад 24 роки на різних посадах (спеціалістом організаційного відділу, завідуючим сектором контролю, начальником загального відділу апарату райдержадміністрації). 13.03.2018 року ОСОБА_6 відмовився від запропонованої йому посади, проте вона все одно ОСОБА_1 не була запропонована у зв'язку з тим, що позивач не має досвіду роботи у напрямках діяльності цього структурного підрозділу.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем вдруге було порушено норми законодавства про працю, адже посада, що не була запропонована позивачці була рівнозначною, в розумінні норм КЗпП, відсутність досвіду роботи у напрямках діяльності структурного підрозділу не є підставою для не працевлаштування особи, у випадку можливого звільнення на підставі ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Посаду головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату районної державної адміністрації було запропоновано ОСОБА_7, яка працюючи в районній державній адміністрації з 14.09.2016 р. на посаді головного спеціаліста відділу управління персоналом забезпечувала виконання своїх обов'язків на належному рівні, до дисциплінарної відповідальності не притягувалася, виконувала додаткові обсяги роботи, а саме здійснювала виконання завдань та доручень голови районної державної адміністрації щодо чергування в приймальні на час відсутності основного працівника, реалізації законних прав громадян на звернення. Згідно характеристик ОСОБА_7 (а.с. 106,107 т.1) даний працівник характеризується виключно з позитивної сторони та відповідає вимогам, що пред'являються до посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату районної державної адміністрації

У той час, як позивач виконувала свої посадові обов'язки на неналежному рівні, про що свідчить атестаційний лист ОСОБА_1 (дата атестації 29.11.2010), згідно якої позивач відповідає займаній посаді за умови виконання рекомендацій (а.с.108 т.1). Рекомендації атестаційної комісії полягає в тому, що ОСОБА_1 повинна забезпечити безумовне дотримання етики поведінки державного службовця та трудової дисципліни. Згідно особливої думки керівника апарату Борзнянської райдержадміністрації Ященка С.П. (а.с. 109 т.1) ОСОБА_1 за час роботи в райдержадміністрації не змогла зарекомендувати себе виключно з позитивної сторони. Безініціативна, самостійності в роботі не проявляє. До виконання окремих доручень керівництва райдержадміністрації та зауважень ставиться хворобливо, без належної ретельності, прагне переадресувати їх іншим працівникам, бурхливо демонструє своє невдоволення з приводу отриманих завдань. Відстоюючи свою думку, швидко переходить на підвищений тон у розмові.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на той факт, що матеріали справи містять також характеристику позивачки від 10.08.2016 року відповідно до якої, позивач за час роботи в управлінні агропромислового розвитку зарекомендувала себе відповідальним, дисциплінованим, ініціативним спеціалістом. Крім того, матеріали справи містять заходи заохочення позивачки, а саме грамоти «До дня державної служби» (2010 та 2017 роки), щомісяця Полях отримувала премії в розмірі 20 - 50 %.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що Наказ №50-К від 02.05.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.» є протиправним, винесеним відповідачем із порушенням норм чинного законодавства про працю, а тому підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 - поновленню на посаді.

Згідно частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді «начальника відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації, адміністратора районної державної адміністрації».

Факт ліквідації вищевказаної посади, повинен бути взятий до уваги відповідачем при вирішенні питання щодо поновлення на посаді ОСОБА_1 на виконання даного судового рішення.

Відповідно до вимог частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати.

Так, згідно довідки Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області №1971/01-46 від 06.08.2018 року середньомісячне грошове забезпечення позивача складає - 11 337,80 грн.; середньоденне грошове забезпечення з розрахунку календарних днів - 566,89 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 02.05.2018 р. по 20.11.2018 р. (постановлення судового рішення), що становить 141 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 79 931,49 грн. (566,89 грн. х 141).

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, на підтвердження понесених витрат, позивачкою було надано до суду першої інстанції: копію договору № 18/05/4 про надання правничої допомоги від 18.05.2018 року, додаткову угоду № 1 про погодження розміру гонорару до договору про надання правової допомоги № 18/05/4 від 18.05.2018 року, акт про надану правову (правничу) допомогу від 07.08.2018 року № 1, додаток № 1 до Акту про надану правову допомогу від 07.08.2018 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру та під час судового засідання в суді апеляційної інстанції: додаткову угоду № 2 про погодження гонорару до договору про надання правової допомоги № 18/05/4 від 18.05.2018 року, акт № 2 про надану правову (правничу) допомогу від 20.11.2018 року, додаток № 1 до Акту про надану правову (правничу) допомогу від 20.11.2018 року № 2 (детальний опис робіт).

З огляду на викладене, присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень фактично понесених та підтверджених документально судових витрат на правову допомогу у сумі 17500 грн. - відповідає вимогам закону.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню позовну вимога про стягнення з Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) грн.., з огляду на наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов'язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Разом з тим, позивачкою не надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання такої шкоди та не було доведено причинно-наслідкового зв'язку з предметом позову.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, рішення Чернігівського окружного адміністративного від 16 серпня 2018 року - скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 310, 317, 321, 322, 325, 329, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного від 16 серпня 2018 року - скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Борзнянської районної державної адміністрації №50-К від 02.05.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді «начальника відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації, адміністратора районної державної адміністрації».

Стягнути з Борзнянської районної державної адміністрації (16400, Чернігівська області, Борзнянський район, м. Борзна, вул..Пантелеймона Куліша 104, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 79 931,49 грн. (сімдесят дев'ять тисяч дев'ятсот тридцять одна гривня сорок дев'ять копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Борзнянської районної державної адміністрації (16400, Чернігівська області, Борзнянський район, м. Борзна, вул..Пантелеймона Куліша 104, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) витрати на правову допомогу в розмірі 17500 грн. (сімнадцять тисяч п'ятсот гривень).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації, адміністратора районної державної адміністрації та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: О.М.Кузьмишина

С.Б.Шелест

Постанова складена в повному обсязі 20 листопада 2018 року.