Справа № 826/6704/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 листопада 2018 року № 826/6704/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Васильченко І.П., суддів Вєкуа Н.Г., Шевченко Н.М., при секретарі Ксендзові А., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомНародного депутата VIII скликання ОСОБА_1
до треті особи:Кабінету Міністрів України Державна аудиторська служба України, ОСОБА_3,
провизнання незаконними та скасування постанов КМУ України від 28.10.2015 № 868, від 03.02.2016 № 43,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_4

від третьої особи 1: Чорна Ю.О.

від третьої особи 2: не з'явився

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 14.11.2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

Народний депутат VIII скликання ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_3, Державна фінансова інспекція України, в якому просить:

1. Визнати незаконними та скасувати постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 868 «Про утворення Державної аудиторської служби України» та від 03.02.2016 № 43 «Про затвердження Положення про Державну аудиторську службу України».

Позовні вимоги мотивовані тим, що постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 868 «Про утворення Державної аудиторської служби України» та від 03.02.2016 № 43 «Про затвердження Положення про Державну аудиторську службу України» суперечать частині 2 ст. 6, частині 2 статті 2 статті 19, пункту 91 статті 116 Конституції України, частині 2 статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», а, отже, є незаконними і підлягають скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2016 р. суддею Данилишиним В.М. відкрито провадження по справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.11.2017 р. суддею Васильченко І.П. справу прийнято до свого провадження та призначено до колегіального судового розгляду.

В судовому засіданні 14.11.2018 року судом задоволено клопотання третьої особи 1 та замінено третю особу Державну фінансову інспекцію України на Державну аудиторську службу України.

Позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Вважає, що реорганізація органу державного фінансового контролю з інспекції в службу за відсутності передбачених законом функцій з надання адміністративних послуг і передбаченої законом можливості ведення штатних одиниць, які б могли виконувати ці функції, є безпідставним і неправомірним. Позивач звертає увагу на неможливість поєднання в одному органі контрольно-наглядових функцій з надання адміністративних послуг. Перетворення Держфінінспекції в Держаудитслужбу супроводжується ліквідацією 4/5 її територіальних органів та скорочення практично вполовину штатної чисельності органу на фоні розширення завдань (через впровадження додаткового завдання-надання адміністративних послуг). Зазначене призведе до зниження ефективності державного фінансового контролю, оскільки вдвічі менший обсяг працівників об'єктивно не може виконувати незмінний (чи більший) обсяг роботи, що, в свою чергу, матиме наслідком зниження фінансової дисципліни у сфері публічних фінансів. При підготовці проектів оскаржуваних нормативно-правових актів були допущені численні процедурні порушення, оскільки відповідно до п.п. 5, 7 параграфа 33 Регламенту № 950 підлягали погодженню, окрім Мінекономіки, Мінфіну та Мін?юсту з Нацдержслужбою в частині функціонального обстеження, а також у зв'язку зі зміною регіональної структури та істотним скороченням штатної чисельності - з всеукраїнськими профспілками, їх об'єднаннями, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців, а також з всеукраїнськими асоціаціями органів місцевого самоврядування. Зазначені погодження не були отримані. Також оскаржувані постанови суперечать абзацам 26-27 розділу V Концепції № 158-р, що свідчить про невідповідність їх положень зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні. Вважає, що оскаржувані постанови прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства із дотриманням всіх процедур погодження.

Представник третьої особи 1 проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки утворення Держаудитслужби здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства. Проект постанов було погоджено без зауважень з Міністерством фінансів України, Національним агентством України з питань державної служби, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України. Таким чином, утворення Держаудитслужби та визначення її завдань відповідає вимогам закону.

Третя особа 2 ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва встановив наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 868 «Про утворення Державної аудиторської служби України» було утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів шляхом реорганізації (перетворення) Державної фінансової інспекції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 затверджено Положення про Державну аудиторську службу України.

Позивач, вважаючи Постанову № 868 та Положення № 43 незаконними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду із позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Частина друга статті 6 Конституції України зазначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частина друга статті 19 Конституції України закріплює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пункті 91 статті 116 Конституції України зазначено, що Кабінет Міністрів України утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади.

У зв'язку з виникненням необхідності підвищення якості державного фінансового контролю, за результатами засідання колегії Міністерства фінансів України від 27.07.2015, Прем'єр-міністром України було доручено розробити та внести на розгляд Уряду проект нормативно-правового акта щодо реформування Державної фінансової інспекції України, передбачивши її перетворення на Державну аудиторську службу (пункт 10 доручення Прем'єр-міністра України від 28.07.2015 №31796/0/1-15).

Організацію, повноваження та порядок центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до статті 5 вищезазначеного закону, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України. Рішення про проведення таких процедур приймається з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також, з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, реформування Держфінінспекції шляхом її перетворення на Державну аудиторську службу здійснювалося на виконання пункту 10 доручення Прем'єр-міністра України від 28.07.2015 року № 31796/0/1-15 за результатами засідання колегії Міністерства фінансів України від 27.07.2015. Тобто відповідне рішення щодо утворення Держаудитслужби було прийнято з урахуванням вимог частини першої статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

При цьому Стратегією сталого розвитку "Україна - 2020" (схвалена Указом Президента України від 12 січня 2015 року №5/2015) та Планом заходів з виконання Програми діяльності Кабінету Міністрів України та стратегії сталого розвитку "Україна - 2020" у 2015 році (затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 р. № 213-р) було передбачено завдання Уряду щодо реформи державного фінансового контролю та бюджетних відносин.

Таким чином, утворення Держаудитслужби здійснено з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, що відповідає частині третій статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 868 "Про утворення Державної аудиторської служби України" утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів, реорганізувавши Державну фінансову інспекцію шляхом перетворення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 р. № 868 «Про утворення Державної аудиторської служби України» утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів, реорганізувавши Державну фінансову інспекцію шляхом перетворення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 затверджено Положення про Державну аудиторську службу України.

Проект постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Державну аудиторську службу України» без зауважень погоджено: Міністерством фінансів України - лист від 22.12.2015 № 31-04310-12-27/38812; Національним агентством України з питань державної служби - лист від 23.12.2015 № 7034/22-15; Міністерством економічного розвитку і торгівлі України - лист від 28.12.2015 № 3021-03/43775-03.

За результатом правової експертизи проекту постанови Кабінету Міністрів України № 43, Міністерством юстиції України листом від 06.01.2016 № 29613-0-26-15/8.2 надано завізований проект постанови, разом із висновком.

Позивач зазначає про неконституційність оскаржуваних постанов, однак у якій конкретній частині та яким саме чином останній не вказує.

Як закріплено у статті 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» визнання конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим належить до повноважень Конституційного Суду України.

Стаття 15 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначає, що у випадку встановлення Конституційним Судом України фактів порушення встановленої Конституцією України процедури розгляду правових актів, ухвалення або набрання ними чинності, перевищення конституційних повноважень при їх прийнятті може бути прийнято рішення про визнання їх неконституційними.

Отже, зазначення позивачем фактів порушення будь-яким чином оскаржуваними постановами норм Конституції України суд вважає необґрунтованими.

Стосовно посилання позивача на суперечливість оскаржуваних постанов нормам статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», суд зазначає наступне.

У положеннях статті 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» зазначено, що центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

У статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» зазначено, що центральні органи виконавчої влади можуть здійснювати одне або кілька визначених частиною першою цієї статті завдань. У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з надання адміністративних послуг фізичним і юридичним особам, центральний орган виконавчої влади утворюється як служба.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління, центральний орган виконавчої влади утворюється як агентство.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають контрольно-наглядові функції за дотриманням державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, юридичними та фізичними особами актів законодавства, центральний орган виконавчої влади утворюється як інспекція.

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Згідно частини першої статті 17 вищезазначеного Закону основними завданнями центральних органів виконавчої влади є надання адміністративних послуг, здійснення державного нагляду (контролю), управління об'єктами державної власності, внесення пропозицій щодо забезпечення формування державної політики на розгляд міністрів, які спрямовують та координують їх діяльність та інше.

У зв'язку з тим, що крім завдань по виконанню контрольно-наглядові функції Державної фінансової інспекції, яка перетворена на Державну аудиторську інспекцію з'явились функції з надання адміністративних послуг фізичним і юридичним особам, було прийнято рішення про створення вищезазначеного центрального органу виконавчої влади у формі служби.

Закріплення за Державною аудиторською службою повноважень на надання будь-яких адміністративних послуг є механізмом виконання та реалізації положень Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

При цьому, діяльність Держаудитслужби щодо надання у передбачених законом випадках адміністративних послуг не є здійсненням державного нагляду (контролю) та буде здійснюватися у порядку, встановленому Законом України «Про адміністративні послуги».

Стосовно посилань позивача на суперечливість оскаржуваних постанов нормам статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», суд зазначає наступне.

Статтею 28 вищезазначеного Закону визначено зобов'язання осіб запобігати та врегульовувати конфлікти інтересів.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, потенційний у інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відтак, для того щоб твердження позивача про суперечність оскаржуваних постанов положенням вищезазначеного Закону мало законне підґрунтя, повинен бути встановлений конкретний факт потенційного та/або реального конфлікту інтересів.

Враховуючи те, що Державна аудиторська служба створюється шляхом формування Державної фінансової інспекції України у вигляді її перетворення на Державну аудиторську службу, то, у даному випадку, виникнення конфлікту інтересів не може бути у зв'язку з тим що має місце саме процедура перетворення, що виключає факт дублювання функцій у різних органах.

Окремо слід зазначити, що центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику є Національне агентство з питань запобігання корупції.

Стосовно посилання позивача на суперечливість оскаржуваних постанов нормам статті 3 Закону України «Про Кабінету Міністрів України», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями статті 3 Закону України «Про Кабінету Міністрів України» закріплено принципи діяльності Кабінету Міністрів України та деякі особливості оприлюднення Актів Кабінету Міністрів України.

Аналіз положень оскаржуваних постанов свідчить про відсутність суперечностей положенням Закону України «Про Кабінет Міністрів України» у зв'язку із тим, що вони не містять жодних нововведень та/або принципів діяльності Кабінету Міністрів України, а саме поняття суперечності по своїй суті передбачає протилежність позицій з одного і того ж питання та/або предмету.

Відповідно до п. 1 параграфу 32 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 р. № 950 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.11.2011 р. № 1156) проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем'єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення Мін?юстом правової експертизи.

Натомість вищеназваними положеннями, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не передбачено затвердження оскаржуваних постанов з всеукраїнськими профспілками, їх об'єднаннями, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців, а також з всеукраїнськими асоціаціями органів місцевого самоврядування.

Щодо посилання позивача на те, що оскаржувані постанови суперечать абзацам 26-27 розділу V Концепції № 158-р, що свідчить про невідповідність їх положень зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.05.2005 р. № 158-р «Про схвалення Концепції розвитку державного внутрішнього фінансового контролю на період до 2017 року» схвалено Концепцію розвитку державного внутрішнього фінансового контролю на період до 2017 року (надалі - Концепція).

Згідно із п. 1 розділу І вказаної Концепції, метою її схвалення є підвищення ефективності використання державних фінансів, яке має вирішальне значення для економічного розвитку України та її суспільного добробуту, а також виконання завдань, передбачених планом дій Україна-ЄС, який можливо досягти, зокрема, шляхом системного вдосконалення діяльності органів державного і комунального сектору, підвищення рівня культури державного управління.

В той же час, суд зазначає, що вказана Концепція носить рекомендаційний характер, а тому її часткове невиконання не може бути беззаперечним доказом протиправності оскаржуваних рішень, оскільки з певних причин може відрізнятися від визначеної документами ЄС моделі.

Також суд зазначає, що утворення на базі підрозділу Держінспекції з питань гармонізації внутрішнього контролю і внутрішнього аудиту окремого органу у складі Мінфіну; відокремлення від структури Держфінспекції підрозділу, який здійснює інспектування, у тому числі за зверненнями правоохоронних органів і судів, та протидіє фінансовому шахрайству і корупції, утворення на його базі окремого державного органу, уповноваженого взаємодіяти з Комісією ЄС з питань боротьби з шахрайством (OLAF) належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, а тому суд не може надавати оцінку доцільності створення названих підрозділів та ставити під сумнів правомірність прийнятих, в даному випадку, оскаржуваних рішень.

Таким чином, суд відхиляє посилання позивача на те, що оскаржувані постанови не відповідають приписам Концепції, зокрема, зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції.

Відповідно до ч 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Із наведених норм випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього.

Так, позивач зазначає, що звернення до суду з позовом було обумовлено неможливістю поновлення на керівній посаді однієї із посадових осіб Державної фінансової інспекції у зв'язку із реорганізацією даного органу та утворенням органу Державної аудиторської служби України, утворення та діяльність якого закріплено та врегульовано оскаржуваними постановами, що свідчить про те, що позивач фактично звертається до суду в інтересах третьої особи 1.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржувані постанови не порушують прав позивача та не стосуються спірних правовідносин.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 868 «Про утворення Державної аудиторської служби України» та від 03.02.2016 № 43 «Про затвердження Положення про Державну аудиторську службу України» не суперечать частині 2 статті 6, частині 2 статті 2 статті 19, пункту 9 1 статті 116 Конституції України, частині 2 статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», є прийнятими у відповідності до вимог чинного законодавства, у спосіб та у межах повноважень наданих відповідачу, а, отже, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ

У задоволенні позову Народного депутата VIII скликання ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П. Васильченко

Судді Н.Г. Вєкуа

Н.М. Шевченко

Повний текст судового рішення складено та підписано 21.11.2018 р.