Справа № 804/3017/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2018 року м. Дніпросправа № 804/3017/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Сонник А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 р. (суддя Олійник В.М., м. Дніпро)

у справі № 804/3017/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

встановив:

24 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №4398-1319-0464 від 02.02.2018 р., яким позивачу було нараховано земельний податок за січень-грудень 2018 р. в сумі 82 910,86 гривень за земельну ділянку площею 928 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням суду першої інстанції від 14.06.2018 року в задоволенні позову було відмовлено. Суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновку суду обставинам справи.

Так, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що він не є власником або законним користувачем земельної ділянки. Користувачем зазначеної земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, є - СП "Споживча кооперація "Комерційно-виробниче підприємство "Облкоопремпостач". Переоформлення прав на земельну ділянку відповідно до ст. 120 ЗК України на позивача не здійснено по теперішній час з незалежних від позивача причин.

Висновок суду про те, що наявність у власності позивача нерухомого об'єкта, розташованого на земельній ділянці, обумовлює і наявність у позивача обов'язку сплачувати земельний податок з цієї ділянки, незалежно від того чи оформлено право на земельну ділянку чи ні, не відповідає нормам законодавства, а саме пункту 287.7 статті 287 ПК України в редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 р. та встановлює, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок на земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території, сплачуються на загальних підставах з дати державної реєстрації на таку земельну ділянку.

Також, суд безпідставно виходив з того, що попередній власник нерухомого майна ТОВ "ПВК "Сплав", яким також зазначена земельна ділянка оформлена у власність або оренду не була, але останній декларував та сплачував за земельну ділянку площею 928,0 кв.м., тому і позивачу правомірно нараховано податок. Зазначає, що в матеріалах справи відсутній правовий документ на підтвердження права власності або користування земельною ділянкою ТОВ "ПВК "Сплав". В договорі купівлі-продажу та у реєстрі прав на нерухоме майно не зазначено розміру земельної ділянки, а подача декларації з податку на землю із зазначеною площею не свідчить про наявність у цього підприємства права на землю.

Разом з тим, зазначає скаржник, судом не було надано оцінки тому, що земельна ділянка в розмірі 2,3474 га по АДРЕСА_1, на якій знаходиться нерухоме майно площею 346,0 кв.м., що належить позивачу на праві власності, належить на праві користування СП "Споживча кооперація "Комерційно-виробниче підприємство "Облкоопремпостач".

Також, скаржник зазначає в апеляційній скарзі, що судом не було враховано сплату в добровільному порядку податку за період з січня по квітень 2018 року в розмірі 14 188,20 грн.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов від відповідача, зазначається, що право власності на нерухоме майно позивач набув ще 17.10.2013 року, тобто на час дії пункту 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, відповідно до якого передбачалось, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок на земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Таким чином, вказана норма не звільняє платника від сплати земельного податку, а визначає момент початку сплати земельного податку в момент купівлі нерухомого майна.

Посилаючись на ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч. 2 ст. 120 ЗК України, зазначає, що позивач є постійним користувачем земельної ділянки. Відповідач також зазначає, що Дніпропетровською міською радою були прийняті відповідні рішення, якими встановлено, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі при переході права власності на будівлі, споруди (їх частини), право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Зазначає також, що підстав для врахування платіжних доручень про сплату 14188,20 грн. не було, оскільки позивач ніяких декларацій з плати за землю не подавала, а порядок нарахування фізичним особам податку на землю встановлено п. 286.5 ст. 286 ПК України, що було дотримано відповідачем.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, що 02 лютого 2018 року Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області було винесено податкове повідомлення-рішення №4398-1319-0464, відповідно до якого позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 82 910,86 грн.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна позивач є власником об'єкту нерухомості: склад ангара літ. Ж-1, загальною площею 346,0 кв.м., складів навісів літ. Ї-1,Ї'-1, 1-1, що розташовані в АДРЕСА_1, форма власності: приватна.

Також, право власності позивача на означені об'єкти нерухомості підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 17.10.2013 року, укладеного між ТОВ "Промислово-виробнича компанія "Сплав" (продавець) та позивачем (покупець).

Згідно з п. 1.2 вказаного договору нерухоме майно, що відчужується, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташоване на земельній ділянці загальною площею 2, 3474 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Зазначена земельна ділянка належить на праві постійного користування СП "Споживча кооперація "Комерційно-виробниче підприємство "Облкоопремпостач", що підтверджується інформацією відділу в м. Дніпро ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровської області (а.с.11, 14).

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені;

- згідно з ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені;

- якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача; позивач набув право власності на всю будівлю, яка знаходилась у власності ПВ "Сплав" (346 кв.м.), який декларував та сплачував плату за землю за земельну ділянку площею 928 кв. м., маючи у власності 346 кв. м. нерухомого майна, як і позивач;

- наявність у власності позивача нерухомого об'єкта, розташованого на земельній ділянці, обумовлює і наявність у позивача обов'язку сплачувати земельний податок з цієї ділянки незалежно від того чи оформлено право на земельну ділянку, чи ні;

- плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в чому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 року №7/11 "Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 №5/6 "Про місцеві податки і збори на території міста" та від 15.02.2017 р. №12/18 "Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 р. №5/6 "Про місцеві податки і збори на території міста".

Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суд першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом спору є правомірність податкового повідомлення-рішення, яким визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік відповідно п. 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та п. 286.5 статті 286 ПК України.

Згідно з п.п. 269.1.1.та 269.1.2. п. 269.1 ст.269 ПК України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно з п.п. 270.1.1 п. 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки , які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України, в редакції що набрала чинності 01.01.2015 року, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ч.1, 2, 6 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, крім об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою- це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до п. 5.2 ст. 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Таким чином, проаналізувавши зазначені нормативні акти, колегія суддів доходить наступного висновку.

Суд першої інстанції зазначає, що позивач не подавала ніяких декларацій з плати за землю та будь-яким чином не звітувала до податкового органу, але такого обов'язку відповідно до п. 286.2 ст. 286 ПК України у позивача немає. Відповідно до 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган. Згідно з п. 287.2 ст. 287 ПК України облік фізичних осіб - платників земельного податку і нарахування відповідних сум проводяться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки щороку до 1 травня.

Сплата позивачем земельного податку з січня по квітень 2018 року в розмірі 14 188,20 грн. може бути використана як джерело погашення податкового боргу відповідно до ст. 87 ПК України, але не може бути врахована податковим органом у податковому повідомленні-рішенні, яким визначається податкове зобов'язання, тому ці доводи скаржника колегією суддів відхиляються.

Щодо посилань скаржника на положення п. 287.6. ст. 286 ПК України (в тексті апеляційної скарги зазначено помилково - п. 287.7) та практику Верховного Суду з цього питання, колегія суддів зазначає, що така практика є суперечливою (К/9901/1955/17, К/9901/37614/18, К/9901/41754/18).

Доводи відповідача щодо придбання позивачем об'єкта нерухомості у 2013 році, з огляду на що, до цих правовідносин не застосовуються положення п. 287.6 ст. 287 ПК України в редакції, що діє з 01.01.2015 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки це є порушенням принципу дії закону в часі.

Разом з тим, слід врахувати, що в редакції, яка діє з 01.01.2015 року, п.287.6. ст.287 ПК України встановлює, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Однак, в цьому випадку не йдеться про набуття права власності на земельну ділянку, тому вказана норма не може бути застосована.

Об'єкт нерухомості, що придбано позивачем у ТОВ "ПВК "Сплав" в 2013 році за договором купівлі-продажу (а.с. 8), знаходиться на земельній ділянці загальною площею 2,3474 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка на праві постійного користування належить СП "Споживча кооперація "Комерційно-виробниче підприємство "Облкоопремпостач" (а.с.11).

Позивач, як фізична особа, не є суб'єктом, якому відповідно до ст. 92 ЗК України може належати земельна ділянка на праві постійного користування. Договір купівлі-продажу у супереч ч. 6 ст. 120 ЗК України укладено без виділення окремої частини земельної ділянки в окрему та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Позивач неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування м. Дніпропетровська з питання підготовки рішення міською радою про передачу в оренду земельної ділянки (а.с.12, 13), проте, до теперішнього часу право користування земельною ділянкою не оформлене.

Висновки податкового органу та суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 120 ЗК України, яка передбачає, що в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, а тому позивач має сплачувати плату за земельну ділянку площею, яку декларував попередній власник нерухомості ТОВ "ПВК "Сплав".

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки він не має правових підстав.

Так, відповідно до ч. 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений між Дніпропетровською обласною спілкою споживчих товариств та ТОВ "ПВК "Сплав" також не містить розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, що переходить у користування набувачу (а.с. 32). Обов'язок позивача щодо сплати земельної плати не може залежати від декларування такого обов'язку попереднім землекористувачем, якщо така земельна ділянка не була сформована, їй не було привласнено кадастрового номера та він не був зазначений в договорі купівлі-продажу об'єкту нерухомості. Оскільки площа нерухомого майна складає 346 кв.м., визначення податкового обов'язку щодо плати за землю площею 928 кв.м. є безпідставним.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що податковий орган неправомірно визначив позивачу податкові зобов'язання з земельного податку, оскільки визначив об'єкт оподаткування, а саме розмір земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача, без належних підстав.

Отже, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відповідно до ст. 317 КАС України.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 р. у справі №804/3017/18 скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №4398-1319-0464 від 02.02.2018 р., яким позивачу було нараховано земельний податок за січень-грудень 2018 р. в сумі 82 910,86 гривень за земельну ділянку площею 928 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 13.11.2018 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко