Справа № 0340/1902/18
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року ЛуцькСправа № 0340/1902/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1, позивач) звернулася в суд з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (надалі - ГУ ДФС у Волинській, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № 0078562/1303-0318 та № 0078563/1303-0318 від 20.03.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень позивачу визначена сума податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості. Вважає, що вказані податкові повідомлення-рішення суперечать вимогам законодавства України, оскільки згідно підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом території громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченні такими статутними (положеннями). Так, рішенням Луцької міської ради №3/9 від 02.02.2016 затверджено Положення «Про податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Луцьку». Відповідно до п.5.2 вищезгаданого Положення ставки податку для сільськогосподарських (присадибних) будівель - допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні встановлюється у розмірі 0 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) періоду за 1 кв. м. бази оподаткування. На підставі викладеного вважає, що нерухомість, а саме цегляні гаражі НОМЕР_2 та №3, які є у її власності та знаходиться за адресами АДРЕСА_2, та АДРЕСА_3, не є об'єктом оподаткування, а тому винесені податкові повідомлення рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою судді від 26.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, встановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

У відзиві від 16.10.2018 вх. №13418/18 представник відповідача заперечив стосовно задоволення позовних вимог посилаючись на те, що у власності ОСОБА_1 перебувають гаражі, придбані в кооперативі (тобто не є господарською (присадибною) допоміжною будівлею) пл. 21.5 м.кв., та 36.5 кв.м, які відповідно до ст. 266.2 п.266.2.1 ПК України та згідно п.2.1.2 (г) Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Луцьку, затвердженого рішенням Луцької міської ради №3/9 від 02.02.2016, із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Луцької міської ради від 12.01.2017 №17/7 : «Об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: - п.п. «г» гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки» є об'єктами оподаткування нежитлової нерухомості. На підставі викладеного, вважає вказані податкові повідомлення-рішення такими, що винесені правомірно на виконання вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, проживає у багатоквартирному житловому будинку у АДРЕСА_1 та є власником наступних об'єктів нерухомого майна, а саме:

- цегляного гаражу НОМЕР_2 загальною площею 21,5 м2 в гаражному кооперативі «Автомобіліст-3», який розташований у АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.07.09 виданим Виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області серії НОМЕР_1, яке зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.08.09 (витяг КП «Волинське ОБТІ» НОМЕР_3), (а.с.17-18).

- цегляного гаражу №3 площею 20,0 м2 в гаражному кооперативі «Залізничник», який розташований у м. Луцьку на вул. Привокзальній, 14А, що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.11.03, що зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.12.03 (витяг Волинського ОБТІ НОМЕР_4), (а.с.19-20).

Рішенням Луцької міської ради Волинської області №3/9 від 02.02.2016 затверджено Положення «Про податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Луцьку» встановлено, що ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік для нежитлової нерухомості становить 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м. бази оподаткування (а.с.21-27).

20.03.2018 Головним управління ДФС у Волинській області винесено податкові повідомлення-рішення № 0078562/1303-0318 та № 0078563/1303-0318, відповідно до яких ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 584,00 грн. та 344,00 грн. відповідно (а.с.34).

09.06.2018 позивач звернулася із скаргою на вищевказані податкові повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України (а.с.10-12).

Рішенням Державної фіскальної служби України №10505/Б/99-99-11-02-01-14 від 19.07.2018 продовжено строк розгляду скарги до 01.09.2018.

Рішенням Державної фіскальної служби України №12851/Б/99-99-11-02.01-14 від 27.08.2018 оскаржуванні податкові повідомлення-рішення № 0078562/1303-0318 та № 0078563/1303-0318 від 20.03.2018 залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення (а.с.13-15).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII (надалі - Закон №71-VIII), яким було введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. А у «Прикінцевих положеннях» Закону №71-VIII міститься пряма норма щодо введення цього Закону у дію з 01.01.2015 року.

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункт 266.5 стаття 266 ПК України).

Нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами є офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Згідно з положеннями частини 5 статті 59 та частини 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення та є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Тобто, нові ставки та пільги, встановлені на 2016 рік рішеннями місцевих рад в межах наданих їм повноважень, застосовуються при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з моменту їх оприлюднення.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторні акти, прийняті місцевими органами виконавчої влади, а також їх посадовими особами, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації не пізніш, як у 10-денний строк після їх державної реєстрації або прийняття та підписання, якщо ці акти не підлягають державній реєстрації.

Як встановлено судом, рішенням Луцької міської ради Волинської області №3/9 від 02.02.2016 затверджено Положення «Про податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Луцьку» яким встановлено, що ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік для нежитлової нерухомості становить 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м. бази оподаткування. Також визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Керуючись статтею 8 Конституції України, принципом законності та виходячи із визначених у частині четвертій статті 9 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення ставка податку підлягає застосовуванню не Положення «Про податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Луцьку», затвердженого рішенням Луцької міської ради Волинської області №3/9 від 02.02.2016, а ПК України, який має вищу юридичну силу.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави зробити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 (справа № 806/2461/17, адміністративне провадження №К/9901/27759/18), та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п'ятої статті 242 КАС України, згідно з якою при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зв'язку з викладеним суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, що ним провадиться господарська діяльність, яка відноситься до діяльності промислових підприємств, спрямована на виробництво товарів і послуг, що може бути підставою для застосування пільги з оподаткування відповідно до пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

За таких обставин, вказані вище нежитлові будівлі, неможливо віднести до будівель промисловості в розумінні пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Таким чином, належні позивачу об'єкти нерухомого майна, - цегляний гараж НОМЕР_2 загальною площею 21,5 м2 в гаражному кооперативі «Автомобіліст-3» та цегляний гараж №3 площею 20,0 м2 в гаражному кооперативі «Залізничник» є об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону і на них повинен нараховуватись податок на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду ГУ ДФС у Волинській області, як суб'єкт владних повноважень, довело правомірності винесення оскаржуваних в даній адміністративній справі податкових повідомлень-рішень.

На підставі викладеного позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, а винесені податкові повідомлення-рішення Головного управління державної фіскальної служби у Волинській області № 0078562/1303-0318 та № 0078563/1303-0318 від 20.03.2018 є такими, що винесені правомірно.

Керуючись статтями 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № 0078562/1303-0318 та № 0078563/1303-0318 від 20.03.2018 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський