Справа № 826/3269/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3269/18 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Держаного підприємства "Національні інформаційні системи" Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сім футів" до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України та Держаного підприємства "Національні інформаційні системи" Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сім футів" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (надалі - відповідач -1, ДП «Інформаційні системи», ДП «ІС») та Держаного підприємства «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України (надалі - відповідач -2, ДП «НАІС») про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2018 року даний адміністративний позов - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано реєстраційний запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 41209926 від 11 липня 2013 року відносно приватного обтяження, тип обтяження - застава рухомого майна в забезпечення обов'язків Боржника з повернення поворотної фінансової допомоги, підстава обтяження - Договір застави майна, без номеру, 02 червня 2013 року.

Зобов'язано Державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України вилучити реєстраційний запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 41209926 від 11 липня 2013 року відносно приватного обтяження, тип обтяження - застава рухомого майна в забезпечення обов'язків Боржника з повернення поворотної фінансової допомоги, підстава обтяження - Договір застави майна, без номеру, 02 червня 2013 року.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем-1 неправомірно внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна обтяження майна ТОВ «Сім футів», що перешкоджає позивачу вільно розпоряджатись своїм майном.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач-2 - Держане підприємство "Національні інформаційні системи" Міністерства юстиції України - звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що ДП «НАІС», як реєстратор Державного реєстру, виконує лише механічну функцію по внесенню та виключенню до/з Державного реєстру записів про обтяження на підставах, передбачених відповідними нормативно-правовими іктами. При цьому, ДП «НАІС» не наділений повноваженнями щодо здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах, а також жодним чином не уповноважений на прийняття будь-яких рішень щодо обтяження рухомого майна чи припинення такого обтяження по відношенню до будь-якої фізичної чи юридичної особи.

20 листопада 2018 року представником позивача електронною поштою надіслано клопотання про відкладення судового засідання у зв'язку з його участю в іншому судовому засіданні в Ірпінському міському суді Київської області. Зазначено, що інших представників ТОВ «Сім футів» в даній справі, а адвокат Ларичев В.В. бажає приймати участь в розгляді справи.

Колегія суддів на місці ухвалила відмовити в задоволенні даного клопотання, оскільки участь сторін у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не є обов'язковою, а ТОВ «Сім футів» на власний розсуд може залучити для юридичної допомоги необхідну кількість юристів.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 липня 2013 року реєстратором Київської обласної філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про приватне обтяження рухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Сім футів», в забезпечення обов'язків боржника з повернення поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до копії витягу про реєстрацію в Державному реєстр обтяжень рухомого майна від 11 липня 2013 року за № 41209926, обтяжувачем вказано громадянина ОСОБА_3, боржником ТОВ «Сім футів»; розмір обтяження - 1 705 183,75 гривень, термін дії до 11 липня 2018 року. Підставою обтяження рухомого майна вказано Договір застави майна від 02 червня 2013 року, без номеру.

ТОВ "Сім футів" звертався до ДП «НАІС» щодо скасування обтяження рухомого майна, внесеного до Державного реєстру реєстратором ДП «ІС», однак листом від 16 лютого 2018 року за № 662/03.2-15 відмовлено та запропоновано звернутись щодо скасування обтяження рухомого майна до обтяжувача або нотаріуса, оскільки виконує виключно механічну функцію по внесенню та виключенню даних з Держаного реєстру.

Позивач вважає дії щодо внесення запису про приватне обтяження рухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Сім футів» до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 11 липня 2013 року протиправним, тому звернувся до суду з даним позовом.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна врегульовано Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» №1255-IV (далі - Закон №1255-IV).

За визначенням статті 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» боржник - це особа, яка має виконати на користь обтяжувача забезпечене обтяженням зобов'язання, або майновий поручитель за таким зобов'язанням; особа, у володінні якої знаходиться майно, що належить обтяжувачу; особа, яка має виконати на користь обтяжувача зобов'язання за договором, на підставі якого виникло договірне обтяження; особа, яка відступила право вимоги, що є предметом обтяження.

Відповідно до статті 3 Закону№1255-IV обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

Відповідно до обтяження у обтяжувача і боржника виникають права і обов'язки, встановлені законом та/або договором.

Вимоги до правочину, на підставі якого виникає обтяження, встановлюються законом.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення. Залежно від змісту обтяження предмет обтяження повинен належати боржнику або обтяжувачу на праві власності чи на праві господарського відання. Відносини щодо рухомого майна, яке належить особі на праві господарського відання, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин щодо рухомого майна, яке належить особі на праві власності.

Згідно ч.2 статті 42 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до Державного реєстру вносяться відомості про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження. Відомості, внесені до Державного реєстру, є відкритими для всіх юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до ч.1,2 статті 43 цього Закону реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються: 1) відомості про обтяжувача та боржника: для юридичних осіб - резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для юридичних осіб - нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для фізичних осіб - громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для фізичних осіб - іноземців або осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст. Для забезпечувальних обтяжень також зазначаються розмір та строк виконання вимоги обтяжувача. Для обтяження, яке виникає на підставі рішення суду про стягнення грошових коштів, та обтяження, відповідно до якого накладається арешт на рухоме майно для забезпечення цивільного позову, зазначається розмір вимоги обтяжувача; 3) опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; 4) відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження.

Держатель або реєстратор Державного реєстру вносить запис до Державного реєстру про відомості, що містяться в заяві обтяжувача. Запису присвоюється реєстраційний номер.

Згідно ч.2 статті 44 Закону записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п'яти років з моменту їх внесення. Обтяжувач має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і подальше виключення запису або про продовження строку дії реєстрації на не більш як п'ятирічний строк.

Поряд з дим, відповідно ч.3 статті 43 Закону, обтяжувач у будь-який час може зареєструвати зміну відомостей про обтяження шляхом подання держателю або реєстратору Державного реєстру заяви, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів і реквізити запису, що підлягають заміні. На підставі цієї заяви держатель або реєстратор Державного реєстру вносить відповідні зміни до попереднього запису про обтяження.

Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувана. Під час додання заяви обтяжувач пред'являє паспорт чи інший документ, що посвідчує особу, а у разі коли уповноважена ним особа діє від імені обтяжувача фізичної чи юридичної особи, - відповідну довіреність.

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено, що необхідною та достатньою підставою для реєстрації обтяження рухомого майна є подання обтяжувачем належним чином оформленої заяви; при цьому реєстратор не наділений правом перевіряти достовірність відомостей, зазначених у заяві обтяжувача та вимагати документи, які підтверджують існування підстав для обтяження.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що станом на час вчинення спірної реєстраційної дії реєстратором Державного реєстру було визначено ДП «ІС», яке на даний час перебуває у стадії припинення, а функції реєстратора Державного реєстру передано до ДП «НАІС». Між тим, з листа ДП «Національні інформаційні системи» від 14 грудня 2017 року № 5771/08.2-15 вбачається, що ДП «НАІС» є самостійним новоствореним підприємством, не являється правонаступником ДП «ІС», відповідно документи, що стосуються внесення інформації до Державного реєстру до ДП «НАІС» не передавались.

Відповідно до пунктів 16, 17, 18 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року №830 зміни і додаткові відомості до запису в Державному реєстрі вносяться реєстратором на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. У заяві зазначаються дата державної реєстрації відомостей, реєстраційний номер запису, підстава виникнення змін до обтяження (договір чи тішення суду або відповідне рішення уповноваженого органу), відомості про реєстратора.

Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу і боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, потягом п'яти днів зобов'язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Державного реєстру.

Частиною 3 статті 44 Закону визначено, що у разі невиконання цього обов'язку, обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Тобто, в даному випадку законодавцем покладено відповідальність за неправомірне існування запису про обтяження в Державному реєстрі саме на обтяжувача.

Згідно ч.7 статті 43 Закону, держателю та реєстраторам Державного реєстру забороняється вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві.

Тобто в даному випадку законодавцем покладено відповідальність за неправомірне існування запису про обтяження в Державному реєстрі саме на обтяжувача (у даному випадку на третю особу по справі).

З аналізу наведених норм вбачається, що ДП «НАІС» не наділений повноваженнями щодо здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах, а також жодним чином не уповноважений на прийняття будь-яких рішень щодо обтяження рухомого майна чи припинення такого обтяження по відношенню до будь-якої фізичної чи юридичної особи. Відповідно, безпосередньо скаржником жодним чином не було порушено ніякі права позивача.

Слід зазначити, що з урахуванням вимог Закону та Порядку залучення спірного запису, як приватного обтяження, можливе шляхом подання обтяжувачем (третьою особою) паперової заяви до державної нотаріальної контори та/або приватного нотаріуса добровільно чи на виконання рішення суду.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, ДП «НАІС» жодним чином не було порушено прав та законних інтересів позивача, з огляду на що виключно обтяжувач - в даному випадку третя особа, повинен на підставі Закону добровільно чи на виконання рішення суду, вчинити відповідні дії щодо подачі відповідної заяви одному з реєстраторів Державного реєстру про вилучення з Державного реєстру відомостей стосовно обтяження рухомого майна.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що ДП «НАІС» згідно власного Статуту є державним комерційним підприємством, що засноване Міністерством юстиції України на підставі наказу від 07 травня 2015 року № 657/5 «Про створення державного підприємства «Національні інформаційні системи» та діє відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 липня 1999 року № 1272 (у редакції від 15 червня 2015 року).

Згідно діючих положень Статуту Підприємства, предметом діяльності ДП «НАІС» є технічне та технологічне створення, запровадження, експлуатація програмно-експлуатаційних комплексів Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України. При цьому, підприємство діє на принципах госпрозрахунку, самофінансування та самоокупності і функціонує як самостійний суб'єкт господарювання.

Зі змісту Статуту вбачається, що на відповідача-2 не покладено обов'язки виконання функцій та повноважень, що можуть бути віднесені до владних управлінських у розумінні статті 4 КАСУ.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання адміністрування Державних та Єдиних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України» від 14 липня 1999 року № 1272 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 424 від 15 червня 2015 року), а також наказу Міністерства юстиції України про «Деякі питання щодо визначення адміністратора Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України» від 25 червня 2015 року № 1059/5, ДП «НАІС» визначено адміністратором Єдиних та Державних реєстрів, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України.

Таким чином, ДП «НАІС» не здійснює владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, та законодавчо не уповноважений владно керувати поведінкою, в тому числі, позивача. Крім того, позивачем у позовній заяві не відображена суть протиправних дій відповідача-2, та жодним чином не доведено порушення ДП «НАІС» прав, свобод або інтересів позивача.

Згідно із ч. 1 статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 2 ч.1 статті 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами п. 1 ч. 1 статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення прийшов до висновку, що відсутні докази, які б підтверджували, що станом на момент внесення спірного обтяження, та станом на день вирішення спору, ТОВ «Сім футів» є боржником, що могло б дозволити зареєструвати обтяження на його майно, а також доказів, що позивач має виконати на користь громадянина ОСОБА_3 забезпечене обтяженням зобов'язання та доказів, які б свідчили, що позивач має виконати на користь громадянина ОСОБА_3 зобов'язання за договором застави майна.

Однак, характер даних правовідносин, аналіз яких було покладено в обґрунтування висновків судом першої інстанції, є приватноправовим, а спір стосовно наявності чи відсутності між ТОВ «Сім футів» та ОСОБА_3 будь-яких зобов'язань, в тому числі на підставі договору застави майна, не розглядався ні в межах цивільного, ні в межах господарського судочинства.

Отже, з установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою) у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав заставодержателя, а отже існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Вирішення питання правомірності існування в даному випадку обтяження рухомого майна позивача як способу забезпечення виконання умов договору позики виходить за межі компетенції суду адміністративної юрисдикції.

За таких підстав предметом судового розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення реєстратора, як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення права власності позивача на рухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Оскільки у цій справі існує невирішений спір про право, то подальше оспорювання правомірності набуття цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв'язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність здійснення реєстраційних дій. Такий спір має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 липня 2018 року по справі № 826/27224/15.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки виник з приватноправових відносин, а тому має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Так, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2018 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Водночас, суд апеляційної інстанції, на виконання вимог ч. 1 статті 239 КАС України, роз'яснює позивачу право на звернення із вказаним позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до п.1 ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приписами ч.1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 238, 243, 317, 319, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Держаного підприємства "Національні інформаційні системи" Міністерства юстиції України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сім футів" до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України та Держаного підприємства "Національні інформаційні системи" Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.