Справа № 492/1600/17
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 492/1600/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О. час і місце ухвалення: не зазначено, м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчук В.О. , Шляхтицький О.І. ,

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаСеменюк Г.В.
суддів: Потапчук В.О.
Шляхтицький О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П'ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, начальника Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області Фотка Лілії Петрівни про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, начальника Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області Фотка Лілії Петрівни про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення №13-0 від 04.04.2016 року та поновлення на посаді.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року позов залишено без розгляду.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Ухвалу суду та прийняти нову постанову, якою справу направити для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції не врахував, що фактично позивача введено в оману, адже при звільненні його з посади було повідомлено про скорочення штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Жодної інформації відповідачами з приводу існування наказу ДФС України від 11.01.2016 року № 17 «Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови» позивачу надано не було.

Арцизька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Одеській області подала відзив на апеляційну скаргу, у якому виклало свою позиції стосовно поданої скарги. Просила суд розгляд справи провести за участю представника, але колегія суддів зазначає, що позиція відповідача викладена у відзиві на апеляційну скаргу, посилання на нові докази, які б необхідно було дослідити за його участі вказаний відзив не містить, а тому дане клопотання задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що причиною пропуску строку позивач вказує незнання факту існування наказу ДФС України від 11.01.2016 року № 17 "Про введення в дію структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови". Разом з тим позивач підтверджує, що був обізнаний про існування наказу ДФС України від 25.12.2015 року №996 "Про затвердження чисельності працівників податкових органів ДФС", яким чисельність працівників Арцизької ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області зменшилась з 58 до 39.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду не є поважними, оскільки предметом спору являється не обізнаність позивача про існування наказу ДФС України від 11.01.2016 року № 17 "Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови", а обізнаність позивача про звільнення з займаної посади Тарутинського відділення Арцизької ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області у зв'язку з скороченням чисельності працівників.

П'ятий апеляційний адміністративний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Строк звернення до суду - це період часу, в межах якого особа може звернутися до адміністративного суду з позовною вимогою про захист своїх прав, свобод та інтересів.

Дотримання строку звернення до суду є однією із умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Однією з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судових захист. Це право випливає із Конституції України.

Другою передумовою забезпечення доступу до суду є нормативне закріплення й реальне дотримання принципу рівності перед законом та судом. Це означає, що не повинно бути жодних обмежень, за будь-якими ознаками, у разі звернення до суду. Обмеження можливе тільки у випадку відсутності в особи процесуальної правоздатності й дієздатності.

Аналіз практики Європейського суду дає можливість наступним чином охарактеризувати право на доступ до правосуддя.

Будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу взагалі права на захист, тобто в неї завжди має залишатися можливість скористатися альтернативними формами захисту. Крім того, такі обмеження повинні мати правомірну мету, а також необхідно зберігати пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто, розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

У судовій практиці ЄСПЛ (надалі - Європейський Суд), неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов'язків буде остаточно вирішено.

При вирішенні справи Голдер проти Сполученого Королівства Європейський суд зазначив: «...На думку Суду, було би нерозумно, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції містив детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій і не захищав би в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, а саме доступу до суду. Такі характеристики процесу як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються змісту, якщо немає самого судового розгляду» (§35 of Judgment of the European Court of Human Rights: Golder v. The United Kingdom, 21 February 1975, Published in A18).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського Суду «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), № 58112/00, п. 45, 10 липня 2003 року; «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ, та «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), № 69315/01, п. 43, 10 лютого 2005 року).

Окрім того, рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 року, абз. 59) наведене висновок про те, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, необґрунтована відмова в можливості доступу до суду та розгляду справи, враховуючи, що національне законодавство передбачає таку процедуру, розглядається Європейським Судом як фактична перепона у доступі до суду.

Відповідно до ч.1,2 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, «Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Діючим законодавством України не визначено іншого способу винесення законного та обґрунтованого рішення, як дотримання вимог процесуального законодавства.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Суд першої інстанції вважає, що зазначені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду не є поважними, оскільки предметом спору являється не обізнаність позивача про існування наказу ДФС України від 11.01.2016 року № 17 "Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови", а обізнаність позивача про звільнення з займаної посади Тарутинського відділення Арцизької ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області у зв'язку з скороченням чисельності працівників. Тобто, як вбачається з матеріалів справи позивач дізнався про своє звільнення 04 квітня 2016 року, що підтверджується копією наказу "Про звільнення ОСОБА_4." від 04 квітня 2016 року № 13-0 та випискою з книги обліку руху трудових книжок та вкладишів до них.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком, адже судом першої інстанції залишено поза увагою доводи позивача з приводу того, що при звільненні його з посади головного державного інспектора Тарутинського відділення Арцизької об'єднаної податкової інспекції ГУ ДФС в Одеській області було повідомлено про скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Тобто, позивач ознайомився з наказом № 996 Державної фіскальної служби України від 25.12.2015 року, яким фактично затверджувалась чисельність працівників головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, міжрегіонального головного управління ДФС.

Однак, жодної інформації Відповідачами з приводу існування наказу ДФС України від 11.01.2016 року № 17 «Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови» позивачу не було надано.

Тобто, відповідно до наказу № 17 від 11.01.2016 року ДФС чисельність працівників навпаки збільшилась за рахунок утворення нових структур територіальних органів, що свідчить про умисне введення в оману позивача щодо його звільнення.

Посилання суду першої інстанції на порушення позивачем строку на звернення до адміністративного суду для захисту порушених прав відповідно до норм чинного законодавства України може бути визнано таким, що порушено з поважних причин. Адже, позивач дізнався про утворення нових структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови 12.06.2016 року, що свідчить про порушення Відповідачами трудових прав позивача захист яких закріплюється Конституцією України, як основоположним законом України.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті Ухвали від 24 вересня 2018 року було неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення, а відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана Ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року по справі № 492/1600/17, - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.