Справа № 823/1654/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1654/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Губської О.А.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного агенства рибного господарства України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року, суддя Гаращенко В.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області, Державного агентства рибного господарства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне агентство рибного господарства у Черкаській області про скасування наказу та поновлення на посаді,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області, Державного агентства рибного господарства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне агентство рибного господарства у Черкаській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області від 21.03.2018 року №43-к «Про звільнення ОСОБА_1»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області з 24.03.2018 року;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати;

- зобов'язати Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області запропонувати ОСОБА_1 переведення на роботу до Управління державного агентства рибного господарства у Черкаській області на рівнозначну посаду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ч. 2 ст. 40 КЗпП України;

- зобов'язати Державне агентство рибного господарства України вчинити дії щодо переведення ОСОБА_1 з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області до Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області на рівнозначну посаду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що функції Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області не припинені, а покладені на Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області, а отже фактично ліквідації не відбувається, а має місце реорганізація.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області від 21.03.2018 року №43-к «Про звільнення ОСОБА_1». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області з 24.03.2018 року. Стягнуто з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16324,48 грн. з відрахуванням податків та зборів встановлених законом. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державне агенство рибного господарства України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 27.07.2016 року по 23.03.2018 року перебував на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року №894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2016 року №86) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Держрибагентства за переліком згідно з додатком 1 (п. 1). Правонаступником майна територіальних органів Держрибагентства, що ліквідуються, згідно з пунктом 1 цієї постанови, є Держрибагентство (п. 3).

30.11.2015 року Держрибагентством прийнято наказ №369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України», яким, крім іншого, передбачено ліквідувати до кінця 2015 року як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства України згідно з Додатком №1 (п. 1); утворити комісії з ліквідації територіальних органів Державного агентства рибного господарства України та затвердити голів комісій (п. 2), в тому числі і комісію з ліквідації управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області; затвердити орієнтовний план заходів, пов'язаних із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п. 3); попередити начальників та заступників начальників територіальних органів про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п. 4) (а.с. 106).

На виконання вищезазначеного наказу позивача 27.07.2016 року ознайомлено з попередженням про його наступне вивільнення, що не заперечується позивачем.

Голова комісії з ліквідації Черкасирибохорони видав наказ 21.03.2018 року №43-к «Про звільнення ОСОБА_1», яким останнього звільнено 23.03.2018 року з займаної посади у зв'язку з ліквідацією Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 40 КЗпП.

21.03.2018 року позивач звернувся до виконуючого обов'язки начальника управління Державного агентства рибного господарства України у Черкаській області з заявою, яка зареєстрована за вхідним №56/7 від 21.03.2018 року про переведення на рівнозначну посаду до управління Державного агентства рибного господарства України у Черкаській області.

Аналогічна заява направлена до Державного агентства рибного господарства України 21.03.2018 року цінним листом з описом вкладення та отримана останнім 23.03.2018 року.

Відомостей про вчинення будь-яких дій за результатами розгляду заяв позивача відповідачами не надано.

Вважаючи, рішення про звільнення протиправним, а свої свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що під час звільнення позивача у зв'язку з ліквідацією територіального органу Державного агентства рибного господарства - Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області було порушено порядок звільнення позивача.

Судова колегія погоджується із такими доводами суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом".

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87цього Закону).

Згідно з статтею 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Статтею 40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації".

Згідно статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників".

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» від 30.09.2015 року №894 ліквідовано як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства за переліком згідно з додатком 1 (у тому числі управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області), та утворено територіальні органи Державного агенства рибного господарства як структурні підрозділи апарату Агенства за переліком згідно до додатку 2 (у тому числі управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області).

Відповідно до положень частини першої статі 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов'язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Таким чином, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов'язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов'язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17, від 20 червня 2018 року по справі №П/811/3349/15.

Отже, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов'язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно статті 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки, як зазначено Верховним Судом України, роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави.

Згідно частини п'ятої статті 22 Закону №889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов'язкового проведення конкурсу.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу: на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Отже, обов'язок роботодавця щодо працевлаштування працівника державної установи, що ліквідується із утворенням нової установи, що буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, може бути виконаний шляхом пропозиції працівникові роботи в утвореній установі та, у випадку згоди, переведення працівника в порядку частини п'ятої статті 22, пункту другого частини першої статті 41 Закону №889-VIII.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до Положення про Управління охорони, використання і відтворення біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 19.04.2013 № 223 та Положення про Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області затвердженого наказом Державного агенства рибного господарства України від 15.07.2016 року № 229, зміст повноважень, завдань і функцій відповідача та третьої особи свідчить про те, що фактично відбулася реорганізація шляхом ліквідації територіального органу Державного агентства рибного господарства - Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області з одночасним створенням Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області як структурного підрозділу агентства. Функції та повноваження вказаних територіальних органів, які ліквідуються, покладено на новоутворені територіальні органи як структурні підрозділи апарату Державного агентства рибного господарства.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належно виконали вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду або роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічні правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу з моменту попередження про наступне вивільнення і по дату звільнення з державної служби взагалі не пропонувались будь-які вакантні посади чи інша робота у новоствореному Управлінні Державного агентства рибного господарства у Черкаській області, хоч позивачем подавалася про це заява.

Крім того, відповідно до штатного розпису Управління Державного агентство рибного господарства у Черкаській області на 2018 рік наявні вакантні посади.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем порядку звільнення позивача з роботи. Оскільки останньому не було запропоновано вакантних посад чи іншої роботи у новоствореному Управлінні Державного агентства рибного господарства у Черкаській області.

Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави бо незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір.

Враховуючи, що звільнення позивача визнано судом протиправним, то суд першої інстанції прийняв правильне рішення про поновлення позивача на посаді в установі, з якої його було звільнено.

Відповідно до статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу".

Згідно з частиною першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Судом першої інстанції розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 23.03.2018 по 07.08.2018 у сумі 16324,48 грн.

Будь-яких зауважень щодо правильності вказаного розрахунку відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Щодо доводів апелянта, що судом не було визначено органу який має вчинити дії щодо поновлення на посаді, то вони також є безпідставними.

Як вище зазначено судовою колегією, поновлення на роботі є способом поновлення порушеного права позивача. Отже, встановивши незаконність наказу про звільнення позивача з роботи, суд правомірно визнав його протиправним та відновив порушене право шляхом поновлення на роботі незаконно звільненого працівника на тій же посаді.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, ухвалено рішення з дотриманням вимог матеріального і процессуального права, підстав для його скасування не має, а тому колегія судідв вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 272, 283, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного агенства рибного господарства України залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Губська О.А.

Повний текст виготовлено: 21 листопада 2018 року.