Справа № 817/1622/17
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 жовтня 2018 року м. Рівне №817/1622/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. за участю секретаря судового засідання Свінтозельської К.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2, третьої особи відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_4
доРівненський регіональний центр надання адміністративних послуг Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області ОСОБА_5 ОСОБА_5 Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8
про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Рівненського регіонального центру надання адміністративних послуг, державного реєстратора приватного нотаріуса ОСОБА_9, державного реєстратора ОСОБА_5 треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_7 у якому просить визнати незаконним та скасувати рішення про відмову у скасуванні № 31484361 від 20 вересня 2016 р. державного реєстратора, про відмову у скасуванні права власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1, скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7, визнати незаконним та скасувати рішення про відмову у скасуванні № 31484356 від 20 вересня 2016 р. державного реєстратора про відмову у скасуванні права власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у скасуванні № 31484361 від 20 вересня 2016 р. державного реєстратора про відмову у скасуванні права власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7 на житловий будинок з надвірними будівлями з реєстраційними номером 01, що розташований за адресою Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, визнання незаконним та скасувати рішення про відмову у скасуванні № 31484356 від 20 вересня 2016 р. державного реєстратора про відмову у скасуванні права власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку з реєстраційним номером 1, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, кадастровий номер земельної ділянки :01:028:0409 визнання незаконним і скасувати рішення державного реєстратора № 19924363 від 11 березня 2015 року, про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями з реєстраційними номером 01, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, за субєктом ОСОБА_8, податковий номер НОМЕР_1, визнання незаконним і скасувати рішення державного реєстратора № 19923088 від 11 березня 2015 року, про реєстрацію права власності на земельну ділянку з реєстраційним номером 1, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, кадастровий номер земельної ділянки :01:028:0409, за субєктом ОСОБА_8, податковий номер НОМЕР_1, визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора № 19923942 від 11 березня 2015 року, про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями з реєстраційними номером, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, за субєктом ОСОБА_7, податковий номер НОМЕР_2, визнання незаконним і скасувати рішення державного реєстратора № 945684 від 18 березня 2013 року, про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, земельна ділянка 5, кадастровий номер земельної ділянки :01:028:0409, за субєктом ОСОБА_7, податковий номер НОМЕР_2.

В обґрунтування позову зазначає, що 20 вересня 2016 року, отримав рішення про відмову у скасуванні права власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1 та 01. Рішення про відмову мотивоване тим, що наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Заяву про скасування було подано після державної реєстрації права власності за новим право набувачем. 29 травня 2012 року Рівненським міським судом прийнято рішення у справі № 2-7638/2011 р., яким задовольнили позов ОСОБА_7 та визнали за ним право власності на житловий будинок № 5 з господарськими будівлями по вул. Абрамова- Голікова в місті Рівне, земельну ділянку, площею 0,1000 га о вул. Абрамова-Голікова, 5 в м. Рівне, грошові заощадження в ПАТ КБ «Приватбанк» та у ВАТ «Ощадний державний банк України» як на спадкове майно після смерті ОСОБА_10. У звязку із протиправністю вказаного рішення, ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу і рішення Рівненського міського суду скасоване рішенням Апеляційного суду Рівненської області 27 лютого 2014 року провадження № 22-ц/787/16/134, прийнято нове рішення, яким вирішено в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання права власності на садкове майно відмовити. ОСОБА_7 після прийняття Рішення Рівненським міським судом 29 травня 2012 року, зареєстрував в КП «Рівненському міському бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок №5 з господарськими будівлями по вул. Абрамова-Голікова в місті Рівне, земельну ділянку, площею 0,1000 га о вул. Абрамова-Голікова, 5 в м. Рівне. Отримавши витяг з державного реєстру речових прав встановив, що 11 березня 2015 року ОСОБА_7 надав для приватного нотаріуса недостовірні відомості про підставу виникнення у нього права власності, а саме рішення суду, що станом на 11 березня 2015 року вже було скасовано. ОСОБА_7 укладено договір дарування 11.03.2015 р. для ОСОБА_8, яка є його дружиною, і як підстави виникнення прав ОСОБА_7 зазначено рішення Рівненського міського суду від 29 травня 2012 року у справі № 2-7638/2011 р., що скасоване 27 лютого 2014 року Апеляційним судом Рівненської області. Відповідно до п.9, ч.1, ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; Відповідно до п.10 ст. 37 постанови КМУ від 17 жовтня 2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Що діяла станом на час реєстрації права власності ОСОБА_7 та відчуження), (надалі - Порядок), Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; Відповідно до абз. 2 ст. 94, Порядку - Державний реєстратор у разі відсутності відомостей у Державному реєстрі прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно використовує реєстраційні дані, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), - у разі їх наявності в органі державної реєстрації прав. Також просить поновити строк звернення до суду пропущений з поважних причин.

Відповідач проти позову заперечив, зазначає, що державний реєстратор Рівненського регіонального центру надання адміністративних послуг правомірно відмовив у скасуванні державної реєстрації прав ОСОБА_7 у звязку із наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Представник третіх осіб подав заперечення проти позову, та клопотання про закриття провадження у справі. Свої заперечення мотивував тим, що спір між позивачем та державним реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_6 розглядався в Рівненському міському суді. Також покликався на пропуск строків позовної давності, і те, що це спір про право, а відтак він не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши учасників справи, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив наступне.

29 травня 2012 року Рівненським міським судом прийнято рішення у справі № 2-7638/2011 р., яким задовольнили позов ОСОБА_7 та визнали за ним право власності на житловий будинок № 5 з господарськими будівлями по вул. Абрамова- Голікова в місті Рівне, земельну ділянку, площею 0,1000 га о вул. Абрамова-Голікова, 5 в м. Рівне, грошові заощадження в ПАТ КБ «Приватбанк» та у ВАТ «Ощадний державний банк України» як на спадкове майно після смерті ОСОБА_11. ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на вказане рішення і рішенням Апеляційного суду Рівненської області 27 лютого 2014 року провадження № 22-ц/787/16/134, прийнято нове рішення, яким вирішено в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання права власності на садкове майно відмовити. ОСОБА_7 після прийняття Рішення Рівненським міським судом 29 травня 2012 року, зареєстрував в КП «Рівненському міському бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок №5 з господарськими будівлями по вул. Абрамова-Голікова в місті Рівне, земельну ділянку, площею 0,1000 га о вул. Абрамова-Голікова, 5 в м. Рівне.

11 березня 2015 року ОСОБА_7 звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_12, яка діючи як державний реєстратор, перенесла відомості про право власності ОСОБА_7 до Державного реєстру, як підставу виникнення і внесення відомостей до Державного реєстру прав власності ОСОБА_7 зазначено рішення суду від 29 травня 2012 року у справі № 2-7638/2011 р., що скасоване 27 лютого 2014 року Апеляційним судом Рівненської області.

В подальшому ОСОБА_7 укладено договір дарування 11.03.2015 р. для ОСОБА_8, яка є його дружиною.

Відповідно до п.9, ч.1, ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.10 ст. 37 постанови КМУ від 17 жовтня 2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Що діяла станом на час реєстрації права власності ОСОБА_7 та відчуження), (надалі - Порядок), Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до абз. 2 ст. 94, Порядку - Державний реєстратор у разі відсутності відомостей у Державному реєстрі прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно використовує реєстраційні дані, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), - у разі їх наявності в органі державної реєстрації прав.

14 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради із заявами № 18560894 та 18560990 про скасування прав власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1 та 01. 20 вересня 2016 року ОСОБА_4 отримав рішення про відмову в скасуванні № 31484361 та 31484356, з підстав наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Заяву про скасування було подано після державної реєстрації права власності на майно за новим правонабувачем.

Вважаючи вищевказані рішення відповідачів протиправними позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Вирішуючи адміністративний спір по суті суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 за №1952-IV, в редакції чинній на момент виникнення правовідносин (далі Закон №1952-IV).

Відповідно до п.1 статті 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.9 статті 2 Закону №1952-IV, реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує норми Основного Закону.

Стаття 124 Конституції України вказує, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод.

Конституційним Судом України в Рішенні №6-зп від 25.11.1997 сформульовано правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ефективного засобу юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенство права.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Вирішуючи питання щодо підсудності даного спору надаючи правову оцінку способу захисту порушеного права обраного позивачем та строків звернення до суду суд бере до уваги наступне.

Позивач просить поновити строк звернення до суду для захисту своїх прав та інтересів, у зв'язку з тим що як пенсіонер за віком отримував мінімальну пенсію, що є його єдиним джерелом доходів і це не давало йому змоги сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі.

Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду, у зв'язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Судом встановлено що позивачем сплачено в даній справі судовий збір в розмірі 1280 грн., що, в порівнянні із отримуваним позивачем доходом є значною сумою.

Враховуючи викладене, суд визнає поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду.

За правилами статті 1 КАС цей Кодекс визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних справ, порядок звернення до адміністративних судів та порядок здійснення адміністративного судочинства.

Пункт 2 частини 1 статті 4 КАС України визначає, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг

Позовні вимоги позивача ґрунтуються на протиправності дій відповідачів як субєктів, наділених владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у звязку з недотриманням ними вимог порядку, внаслідок чого здійснено реєстрацію переходу речового права на підставі цивільно-правової угоди, незважаючи на те, що первинна реєстрація такого права за відчужувачем раніше вже була скасована судовим рішенням яке набрало законної сили та розміщено в ЄДРСР.

Тобто, у цій справі спір про право відсутній, а дослідженню в межах справи адміністративної юрисдикції підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідачів, субєктів реєстраційної діяльності, які у межах спірних правовідносин діяли як субєкти владних повноважень, а також Рівненського регіонального центру надання адміністративних послуг до якого перейшли повноваження по реєстрації обєктів нерухомого майна, реєстрації обтяжень та реєстрації припинення таких обтяжень.

Суд також керується правовими позиціями Верховного суду в справах аналогічної категорії де Верховний Суд, зокрема вказав, що якщо спір про право відсутній і оскаржуються владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора, то такий спір підлягає розгляду адміністративним судом. ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року в справі № 826/12964/14; постанова ОСОБА_13 палати Верховного Суду в справі № 619/2019/17 від 14 березня 2018 року)

Так, зокрема, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові по справі № 826/12964/14 вказано, що у випадку. якщо скасовано судове рішення на підставі якого було проведено державну реєстрацію, що, в свою чергу свідчить про те, що спірні реєстраційні дії втратили статус обґрунтованих та правомірних, а відсутність первинної підстави для реєстрації права власності зумовлює безпідставність подальших реєстраційних дій і можливості законного розпорядження майном третіми особами. Також Верховний суд зазначає, що згідно із правовою позицією ОСОБА_13 Верховного Суду, викладеною, зокрема в постанові від 14 березня 2018 року у справі №619/2019/17, справа щодо державної реєстрації речових прав є справою адміністративною, оскільки питання щодо права власності на спірне приміщення вже було вирішено господарським судом в межах конкретної господарської справи.

Вирішуючи публічно правовий спір слід врахувати пункт 6 Порядку "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затверджений постановою Кабінету ОСОБА_14 України №1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок № 1127), де вказано, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Заявником, у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав, відповідно до частини 1 статті 2 Закону є власник, інший правонабувач, сторона правочинну, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи.

Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав визначено статтею 24 Закону №1952-IV. Крім того, відповідно до п.2 частини 1 статті 24 Закону №1952-IV - у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі якщо заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №1952-IV - за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації.

Як встановлено з досліджених у цій справі доказів, а саме з рішення Рівненського міського суду від 29 травня 2012 року у справі № 2-7638/2011 р., таке рішення було скасоване 27 лютого 2014 року Апеляційним судом Рівненської області, відтак у державного реєстратора ОСОБА_9 не було підстав 11 березня 2015 року здійснювати реєстрацію права власності ОСОБА_7 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у нього не виникло речове право на обєкти нерухомого майна житловий будинок №5 з господарськими будівлями по вул. Абрамова-Голікова в місті Рівне та земельну ділянку, площею 0,1000 га по вул. Абрамова-Голікова, 5 в м. Рівне.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що державним реєстратором ОСОБА_9 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу протиправно прийнято оскаржувані позивачем рішення про реєстрацію прав ОСОБА_7 так і в подальшому реєстрацію прав ОСОБА_8 так як із відповідною заявою звернулась неналежна особа.

Водночас, суд звертає увагу на те, що частиною 2 ст.26 Закону №1952-IV визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, державний реєстратор прав на нерухоме майно вносить запис про скасування державної реєстрації прав після перевірки поданих документів лише у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 Закону №1952-IV.

Позивач вказує, що оскільки ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 27 лютого 2014 року скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29.05.2012 р. про визнання права власності, яке в свою чергу було документом на підставі якого проводиться державна реєстрація прав - державний реєстратор прав на нерухоме майно неправомірно вніс записи про державну реєстрацію прав.

Суд погоджується із доводами позивача і приходить до висновку про невідповідність записам в реєстрі речових прав фактичним обставинам та правовим висновкам, наведеним в рішенні Апеляційного суду Рівненської області від 27 лютого 2014.

Адміністративний суд, вирішуючи даний публічно правовий спір, наголошує, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на Україну, неодноразово звертав увагу, на наявність численних аналогічних порушень Конвенції у звязку з невиконанням або надмірною тривалістю виконання в Україні остаточних рішень національних судів та у звязку з відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень, були винесенні численні рішення в подібних справах проти України.

Тривале невиконання судових рішень в цілому на території України призвело до ухвалення пілотного рішення у справі ОСОБА_15 проти України (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Де ЄСПЛ зазначив, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 вказаного рішення від 15 жовтня 2009 року Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Предметним в даній ситуації є також рішення по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, де у п. 40 ЄСПЛ зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Суд приходить до висновку, що в контексті наведених правових висновків ЄСПЛ не може вважатись належно і в повній мірі виконаним рішення суду цивільної юрисдикції ( в даному випадку суду апеляційної інстанції) якщо надалі в реєстрі речових прав існують записи про речові права, які визнані судом недійсними на підставі такого судового рішення яке набрало законної сили.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані перевірити чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Невідповідність рішення субєкта владних повноважень хоча б одному із наведених вище критеріїв правомірності є підставою для його скасування.

Відповідно до правової позиції висловленої ОСОБА_13 Палатою Верховного суду у справі № 804/20728/14 від 5 червня 2018 року, Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться державним органом реєстрації прав, який зобовязаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку установленому Законом № 1952-IV (частини друга та п'ята статті 3 цього Закону).

Органи державної реєстрації прав, державні реєстратори забезпечують достовірність інформації, її захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних, їх оперативний пошук і документальне відтворення процедури державної реєстрації прав, оперативне надання витягів про зареєстровані права та/або їх обтяження з Державного реєстру прав (частина п'ята статті 10 Закону № 1952-IV).

Таким чином записи про Державну реєстрацію прав здійснені на підставі рішення Рівненського міського суду, що скасоване, відсутність в Державному реєстрі прав інформації про скасування рішення Рівненського міського суду зумовлює недостовірність відображення інформації та відповідно порушує право позивача, інших громадян та держави. Наведене також спростовує заперечення щодо позовних вимог позивача, висловлені в судовому засіданні представником третіх осіб, про те, що факт порушення прав позивача відсутній взагалі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 6 Закону, організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб'єкти державної реєстрації прав:

виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;

акредитовані суб'єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини пятої статті 3 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Вказані положення Закону в повній мірі кореспондуються з положеннями статті 182 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, не дивлячись на те, що з моменту вчинення реєстраційної дії у особи виникає право власності на відповідний обєкт нерухомого майна чи земельну ділянку, дії державного реєстратора під час проведення державної реєстрації підпадають під юрисдикцію адміністративних судів, у випадку предявлення відповідного адміністративного позову. При цьому, адміністративним судом перевіряється виключно дотримання відповідним субєктом владних повноважень процедури проведення державної реєстрації прав, без жодного вирішення спорів про речові, чи інші цивільні права.

Досліджуючи дотримання відповідачами порядку реєстрації речових прав суд бере до уваги, що за правилами статті 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №1952-IV від 01.07.2004, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3)подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження у державного реєстратора наявні підстави для прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Прийнявши ж протилежні рішення, реєстратори, тим самим, порушили вимоги Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №1952-IV від 01.07.2004.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні: будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію; фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав; закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади. Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою правильного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

В зв'язку з цим суд приходить до висновку, що до юрисдикції адміністративного суду входить вирішення питання щодо скасування державної реєстрації як такої, яка була вчинена з очевидними порушеннями вимог законодавства та на підставі судового рішення яке вже було скасоване судом апеляційної інстапнції.

Європейський суд з прав людини у п.50 рішення від 13 січня 2011 у справі "Чуйкіна проти України" (заява №28924/04) констатував: "що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп.28 36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі зазначеного, а також з огляду на ту обставину, що відповідачами правомірність дій при прийнятті оскаржуваних рішень не доведено, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту, шляхом визнання протиправними оскаржуваних рішень. Водночас, скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень є правовою підставою для здійснення відповідного запису у Державному реєстрі прав.

Оцінюючи решту доводів учасників справи та суть спірних правовідносин, суд зазначає, що за практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_14 Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Суд також зауважує, що рішення суду має бути не тільки законним та обґрунтованим, воно повинно бути ще й ефективним у захисті порушених прав, свобод та інтересів. Зазначене також узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із "повною юрисдикцією", тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п.70 рішення Європейського суду з прав людини від 28.06.1990 у справі "Обермейєр проти Австрії"; п.155 рішення Європейського суду з прав людини від 04.03.2014 у справі "Гранд Стівенс проти Італії").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_4 в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку звернення до суду з даним позовом задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк звернення до суду з даним позовом.

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у скасуванні № 31484361 від 20 вересня 2016 р. державного реєстратора про відмову у скасуванні права власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7 на житловий будинок з надвірними будівлями з реєстраційними номером 01, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у скасуванні № 31484356 від 20 вересня 2016 р. державного реєстратора про відмову у скасуванні права власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку з реєстраційним номером 1, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, кадастровий номер земельної ділянки :01:028:0409.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора № 19924363 від 11 березня 2015 року, про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями з реєстраційними номером 01, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, за субєктом ОСОБА_8, податковий номер НОМЕР_1.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора № 19923088 від 11 березня 2015 року, про реєстрацію права власності на земельну ділянку з реєстраційним номером 1, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, кадастровий номер земельної ділянки :01:028:0409, за субєктом ОСОБА_8, податковий номер НОМЕР_1.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора № 19923942 від 11 березня 2015 року, про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями з реєстраційними номером 01, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, будинок 5, за субєктом ОСОБА_7, податковий номер НОМЕР_2.

Визнати нечинним рішення державного реєстратора № 945684 від 18 березня 2013 року, про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташований Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Абрамова і Голікова, земельна ділянка 5, кадастровий номер земельної ділянки :01:028:0409, за субєктом ОСОБА_7, податковий номер НОМЕР_2 з моменту набрання законної сили Рішенням Апеляційного суду Рівненської області в справі № 22ц/787/16/34.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2018 року.

Суддя Махаринець Д.Є.