Справа № 804/16386/15
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року

Київ

справа №804/16386/15

адміністративне провадження №К/9901/1764/18; №К/9901/1764/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

суддів: Данилевич Н.А., Шарапи В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 804/16386/15

касаційні скарги Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Головного управління Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року (головуючий суддя - Павловський Д.П.)

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року (головуючий суддя - Мартиненко О.В., судді Поплавський В.Ю., Чепурнов Д.В.)

у справі за позовом ОСОБА_2

до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області,

про визнання наказу протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

15 грудня 2015 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - Відповідач - 1), Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (Відповідач-2), в якому позивач просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України у Дніпропетровської області № 485о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_2 на посаді старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 07.11.2015 року по день поновлення на роботі.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

10 лютого 2016 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд вирішив:

- адміністративни позов ОСОБА_2 - задовольнити повністю;

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України у Дніпропетровської області № 485о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_2 на посаді старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на роботі;

- постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді, та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць, звернути до негайного виконання;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 487,20 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Враховуючи те, що відповідачами не подано доказів неможливості надати позивачу іншу роботу з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів, а також те, що при ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

30 червня 2016 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд вирішив:

- апеляційні скарги Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення;

- постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у справі №804/16386/15 - залишити без змін.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшли касаційні скарги Відповідача - 1 та Відповідача - 2, які у січні 2018 року передані на розгляд до Верховного Суду.

У касаційній скарзі скаржники просять:

- скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року;

- прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи сторін, які подали касаційні скарги:

Відповідач - 1.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому такі рішення є незаконними.

Скаржник зазначає, що Відповідачем - 1 були вжиті передбачені законодавством заходи для працевлаштування позивачки.

Відповідач - 2.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що судами попередніх інстанцій було неповно з'ясовано обставини справи, що призвело до порушення норм матеріального права.

Крім того, Відповідач - 2 наголошує, що Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення не про реорганізацію, а про повну ліквідацію органів внутрішніх справ.

Позивач заперечення на касаційну скаргу не подавала.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.08.2002 року ОСОБА_2 була прийнята на службу до органів внутрішніх справ.

Наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 485 о/с від 06.11.2015 року капітана міліції ОСОБА_2 (М-244886) старшого слідчого слідчого відділу Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління звільнено із органів внутрішніх справ на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до пунктів 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».

Також судами встановлено, що ОСОБА_2 з 08.10.2015 та на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Позивач не погоджується з діями відповідачів та вважає своє звільнення необґрунтованим та незаконним, у зв'язку із чим, звернулася до суду.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Конституція України.

Частина 2 статті 19 Конституції України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ (далі - Закон №580-VIII).

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Пунктами 9, 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VIII передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету міністрів України УРСР від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктом 17 Положення № 114 визначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до пункту 64 "г" Положення № 114 звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Кодекс законів про працю України від 10.12.1971 р. № 322-VIII (далі - КЗпП України).

Приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - Постанова № 9).

У пункті 19 Постанови № 9 містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року).

Пункт 1-2 частини 1 статті 341. Межі перегляду судом касаційної інстанції.

1. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України "Про організаційно-штатні питання" від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штатні посади органів МВС України, зокремаі і у Бабушкінському районному відділі Дніпропетровського МУ ГУМВС в Дніпропетровській області.

Таким чином, звільнення позивача відбулось у зв'язку зі скороченням штатів.

У той же час за змістом пункту 64 "г" Положення № 114 звільнення у зв'язку зі скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Слід зазначити, що приписи норм Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" та Положення № 114, на підставі яких було прийнято спірний наказ, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, Верховний Суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 08.10.2015 р. перебувала у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

З цього приводу Суд звертає увагу, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Аналіз частини третьої статті 184 КЗпП України дає підстави для висновку, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Разом з тим, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За таких обставин і правового врегулювання Суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу УМВС України у Дніпропетровській області № 485 о/с від 06 листопада 2015 року щодо звільнення позивача із займаної посади.

Доводи, які містяться в касаційних скаргах, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позовних вимог є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційні скарги Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Головного управління Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року в цій справі - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач В.М. Бевзенко

Судді В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич