Справа № 826/17279/16
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Добрівська Н.А. та Кузьменко А.І
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Аліменка В.О. та Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Міністерства інфраструктури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2018 року та на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року про відмову в роз'ясненні судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства інфраструктури України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 08 липня 2016 року № 293-к «Про звільнення ОСОБА_3.», поновити на роботі, зобов'язати Міністерство інфраструктури України виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та вчинити дії по переведенню ОСОБА_3 на рівноцінну посаду в утвореному на базі Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу Управлінні запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу - посаду начальника Управління запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2018 року вказаний адміністративний позов був задоволений частково.

Також Міністерство інфраструктури України звернулося до суду із заявою про роз'яснення судового рішення у частині поновлення на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовим рішенням, відповідач подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову, а також скасувати ухвалу від 20 серпня 2018 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про роз'яснення судового рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що трудові відносини з ОСОБА_3 були припинені на підставі його заяви про звільнення з роботи за власним бажання. Також відповідач зазначив, що рішення суду в частині поновлення на роботі є незрозумілим та потребує роз'яснення.

Під час судового засідання представник відповідача підтримав апеляційній скарги та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у них.

Представник позивача у судовому засіданні 01 листопада 2018 року та позивач у судовому засіданні 15 листопада 2018 року заперечували проти апеляційних скарг та просили суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законні та обґрунтовані рішення і ухвалу, а підстави для їх зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та заперечення проти них, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2018 року - задовольнити, скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, а апеляційну скаргу на ухвалу від 20 серпня 2018 року - залишити без задоволення виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Положеннями ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що ОСОБА_3 працював у Міністерстві транспорту України (Міністерстві транспорту та зв'язку, Міністерстві інфраструктури) з 31 грудня 2003 року. Перед звільненням позивач обіймав посаду начальника Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу.

Позивач 13 червня 2016 року звернувся до Міністерства інфраструктури України із заявою про надання відпустки з 14 червня 2016 року тривалістю п'ятнадцять календарних днів з подальшим звільненням зі служби за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Наказом Міністерства інфраструктури України від 14 червня 2016 року № 44-В «Про відпустку та грошову допомогу» ОСОБА_3 надано невикористану частину щорічної основної відпустки з 14 по 30 червня 2016 року з виплатою грошової допомоги.

Позивач 29 червня 2016 року подав заяву про надання невикористаних відпусток з проханням про звільнення після їх закінчення. У вказаній заяві ОСОБА_3 зазначив, що у період відпустки перебував у стані тимчасової непрацездатності та потребує подальшого продовження лікування в санаторії.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 08 липня 2016 року № 52-В «Про відпустку» позивачу надано невикористані дні відпустки з 10 липня по 03 жовтня 2016 року, а наказом від 08 липня 2016 року № 293-к - звільнено з роботи 03 жовтня 2016 року на підставі заяв від 13 та 29 червня 2016 року.

Позивач зазначає, що 02 та 25 серпня 2016 року подавав заяви про відкликання власної заяви про звільнення з роботи за власним бажанням.

Суд першої інстанції встановив, що заява від 02 серпня 2016 року була подана та підписана особою, яка не наділена повноваженнями діяти від імені ОСОБА_3

У заяві від 25 серпня 2016 року позивач повідомив, що не має наміру припиняти трудові відносини з Міністерством інфраструктури України та просить вважати усі раніше подані ним заяви про звільнення за власним бажанням недійсними (відкликаними). До вказаної заяви ОСОБА_3 додав також заяву про переведення на посаду начальника Управління запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу.

Міністерство інфраструктури України листом від 12 вересня 2018 року № 9018/10/10-16 позивачу було повідомлено про те, що двотижневий строк, протягом якого він мав можливість відкликати заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України, сплинув 27 червня 2016 року, тому правові підстави для його переведення на рівнозначну посаду начальника Управління корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу відсутні.

Також судом встановлено, що після закінчення відпустки 04 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 прибув до Міністерства інфраструктури України. Згідно звіту системи контролю доступу, що був наданий листом ДП «Укрсервіс Мінтрансу» від 10 жовтня 2016 року № 34/1315-10, позивач перебував у Міністерстві інфраструктури України 04 жовтня 2016 року з 08 год. 56 хв. до 09 год. 43 хв.

Позивач зазначає, що прибув на роботу з наміром працювати, проте не був допущений до роботи.

У зазначений день ОСОБА_3 був ознайомлений під підпис із наказом Міністерства інфраструктури України від 08 липня 2016 року № 293-к про звільнення з роботи за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

ОСОБА_3 вважає, що був незаконно звільнений з роботи у Міністерстві інфраструктури України, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у заяві від 25 серпня 2016 року висловив своє бажання продовжувати роботу, яка не була належним чином розглянута. Щодо посилання відповідача на пропущення позивачем двотижневого строку попередження про звільнення, в термін якого можливо відкликати заяву про звільнення, суд першої інстанції зазначив, що станом на час виникнення спірних правовідносин чинним законодавством не передбачено подання такої заяви. Також суд першої інстанції зазначив, що на наступний день після закінчення наданої відпустки позивач прибув вчасно на роботу для продовження державної служби, з наказом про звільнення не погодився, не висував вимогу стосовно свого звільнення та отримання трудової книжки, а отже трудові відносини між ОСОБА_3 та Міністерством інфраструктури України продовжено.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Спірні правовідносини врегульовані ст. 38 Кодексу законів про працю України, ст. 86 Закону України «Про державну службу» та ст. 3 Закону України «Про відпустки».

У відповідності до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 86 вказаного Закону суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Скориставшись правом, передбаченим ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_3 13 червня 2016 року звернувся до Міністерства інфраструктури України із заявою про надання відпустки та звільнення з роботи за власним бажанням. Останній день відпустки позивач просив вважати днем звільнення з роботи.

Обмеження щодо припинення трудових відносин за раніше поданою заявою про звільнення з роботи за власним бажанням визначені у ч. 2 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Згідно вказаної норми права, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Зазначена норма права передбачає, що працівник може бути звільнений за власним бажання за наявності таких умов у сукупності:

- закінчення строку попередження про звільнення;

- припинення роботи;

- вимога розірвати трудовий договір на підставі раніше поданої заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Такий же строк попередження про звільнення встановлений ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Строк попередження про звільнення відповідно до поданої позивачем 13 червня 2016 року заяви сплинув 28 червня 2016 року.

На наступний день після закінчення строку попередження про звільнення позивач подав до Міністерства інфраструктури України заяву від 29 червня 2016 року, у якій підтвердив свій намір звільнитися з роботи за власним бажання відповідно до раніше поданої заяви від 13 червня 2016 року.

Отже, після закінчення строку попередження про звільнення ОСОБА_3 вимагав від Міністерства інфраструктури України припинення трудового договору.

У заяві від 29 червня 2016 року позивач також просив перенести дні раніше наданої відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а також надати усі невикористані відпустки.

Зазначена обставина, з огляду на ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», впливає на дату звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Однак, на обов'язок Міністерства інфраструктури України припинити трудові відносини із позивачем, який після закінчення строку попередження про звільнення вимагав розірвання трудового договору, факт подачі заяви про надання відпусток - не впливає.

Також колегія суддів враховує, що на час закінчення строку попередження про звільнення ОСОБА_3 припинив роботу, оскільки перебував у відпустці.

Перелік випадків, у яких період тимчасової непрацездатність або перебування у відпустці вираховуються із встановленого законом строку чітко визначений у Кодексі законів про працю України та у Законі України «Про державну службу». До таких випадків належить обчислення строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, перебування на випробуванні при прийнятті на роботу. Дні тимчасової непрацездатності працівника не включаються до щорічних відпусток. Також законом встановлені обмеження на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності та у період перебування працівника у відпустці.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.

На думку колегії суддів такий же підхід підлягає застосуванню і у випадку знаходження працівника у відпустці в період двотижневого строку попередження про звільнення.

Вирахування строку тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці у випадках, прямо не передбачених законом, у тому числі при обчисленні строку попередження про звільнення, є необґрунтованим.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що у даному випадку Міністерство інфраструктури України правомірно видало наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи після закінчення двотижневого строку попередження про звільнення та отримання заяви позивача від 29 червня 2016 року про підтвердження волевиявлення щодо припинення трудових відносин після закінчення відпустки. Визначена у наказі від 08 липня 2016 року № 293-к дата звільнення ОСОБА_3 з роботи відповідає вимогам ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустку» та заявам позивача від 13 та 29 червня 2016 року.

Надходження до Міністерства інфраструктури України заяви ОСОБА_3 від 25 серпня 2016 року про відкликання раніше поданих заяв про звільнення з роботи за власним бажанням, а також прибуття до Міністерства наступного дня після закінчення відпустки - не впливають на законність наказу від 08 липня 2016 року № 293-к та не можуть бути підставою для його скасування.

Положеннями п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у разі якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

В даному випадку трудовий договір між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_3 після закінчення строку попередження був розірваний. Відтак, звернення позивача до відповідача із заявою від 25 серпня 2016 року про відкликання раніше поданих заяв про звільнення з роботи за власним бажання, яка надійшла після видачі наказу від 08 липня 2016 року № 293-к, а також прибуття позивача до Міністерства інфраструктури України після закінчення відпустки - не є підставами для продовження трудових відносин між сторонами даної справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 був звільнений з роботи на законних підставах та із дотриманням встановленого порядку. Наказ Міністерства інфраструктури України від 08 липня 2016 року № 293-к є законним та обґрунтованим, а підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 і скасування зазначеного наказу - відсутні.

Предметом апеляційного перегляду в даній справі є також ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року про відмову в роз'ясненні рішення суду.

Міністерство інфраструктури України звернулося до суду із заявою про роз'яснення судового рішення у частині поновлення на роботі. Вказана заява обґрунтована тим, що зі змісту резолютивної частини рішення неможливо зробити висновок про обсяг прав та обов'язків учасників справи у спірних правовідносинах. Заявник вказує на те, що суд зобов'язав поновити ОСОБА_3 на роботі без зазначення в якому саме структурному підрозділі та на якій посаді.

Відмовляючи у задоволенні заяви про роз'яснення судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що процесуальна процедура роз'яснення судового акта виключає можливість будь-яким чином змінювати зміст прийнятого рішення.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 254 КАС України за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз'яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.

Як раніше зазначалося, Міністерство інфраструктури України просить визначити назву структурного підрозділу та посаду, на якій згідно з рішенням суду від 05 липня 2018 року позивач підлягав поновленню на роботі.

Визначення таких відомостей призведе до зміни змісту прийнятого рішення, що прямо заборонено положеннями ч. 1 ст. 254 КАС України.

Таким чином, недоліки судового рішення, на які вказував заявник, не могли бути усунені шляхом роз'яснення судового рішення у порядку ст. 254 КАС України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законну і обґрунтовану ухвалу про відмову в задоволенні заяви про роз'яснення рішення суду від 05 липня 2018 року.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2018 року - задовольнити, скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, а апеляційну скаргу на ухвалу від 20 серпня 2018 року - залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 242, 254, 308, 310, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2018 року - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2018 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 - відмовити.

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року про відмову в роз'ясненні судового рішення - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.О. Аліменко

О.М. Кузьмишина

Постанова складена у повному обсязі 20 листопада 2018 року.