Справа № 804/3935/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2018 року Справа № 804/3935/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: Александрова І.І. Земляний О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Тезіс" про стягнення 468342,10 грн., -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2018р. Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Тезіс" та просить стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 468342,10 грн.

Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кононенко О.В. від 01.06.2018р. було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України.

14.08.2018р. згідно розпорядження Дніпропетровського окружного адміністративного суду за № 2210д, на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 10.07.2018р. щодо звільнення у зв'язку з поданою заявою про відставку судді Кононенка О.В. та на виконання розпорядження керівника апарату суду від 09.08.2018р. №80, на підставі повторного автоматичного розподілу справ, вказану справу було передано для розгляду судді Павловському Д.П.

Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Павловського Д.П. від 15.08.2018р. було прийнято дану справу до свого провадження та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

17.10.2018р. згідно розпорядження Дніпропетровського окружного адміністративного суду за № 2729д, у зв'язку із відстороненням судді Павловського Д.П. та на виконання розпорядження керівника апарату суду від 04.10.2018р. №116, на підставі повторного автоматичного розподілу справ, вказану справу було передано для розгляду судді Конєвій С.О.

Ухвалою суду від 19.10.2018р. дану справу суддею Конєвою С.О. було прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.73).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач впродовж 2017 року не виконав нормативу щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановлений ч.1 ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", не забезпечив працевлаштування інвалідів у кількості 2 осіб та не сплатив адміністративно-господарські санкції за не працевлаштування інвалідів у розмірі 468342,10 грн. Несплата відповідачем адміністративно-господарських санкцій до Фонду завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити інвалідам необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя у зв'язку з чим, позивач просить стягнути зазначену суму боргу з відповідача у судовому порядку.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відзиві просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що відповідач на виконання вимог ст.ст. 18, 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" розробив низку заходів для забезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів про що свідчить наказ директора підприємства відповідача №63/1 від 06.12.2006р. Відповідач щорічно звітує перед позивачем про наявність створених робочих місць для працевлаштування інвалідів на підприємстві відповідача шляхом подання звітів до центру зайнятості, зокрема за 2017р. Про наявність вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідач протягом 2017 року щомісячно звітував до Бабушкінського районного центру зайнятості. Крім того, відповідачем самостійно вживалися заходи щодо пошуку інвалідів для працевлаштування на підприємстві відповідача шляхом звернення з листами до державних органів щодо наявності у відповідача вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, надання оголошень в засобах масової інформації щодо наявності вакансій для працевлаштування інвалідів, зокрема, протягом 2017 року відповідач надавав оголошення в такі періодичні видання як "Трудовые резервы" та "Новая работа". Тобто, відповідач вважає, що ним було вжито всіх залежних заходів для недопущення порушення нормативу щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві відповідача.

Заслухавши представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 17 Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Згідно частини третьої статті 18 Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно зі статтею 20 Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Статтею 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" визначено, що робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70 передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Міністерством праці України за погодженням з Держкомстатом.

Аналіз вищевказаних положень дає підстави для висновку про те, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов'язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в частині першій статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 02.05.2018р. у справі №804/8007/16 (адміністративне провадження №К/9901/32032/18, номер в ЄДРСР 73736954).

Так, судом встановлено, що на виконання вищенаведених вимог Закону, відповідачем було прийнято наказ № 63/1 від 06.12.2006р. "Про забезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів" на підприємстві відповідача, та в 2017 році створено два робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с. 7, 23-26).

Також, згідно наданих суду копій звітів Форми №3-ПН, затверджених наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013р. відповідачем протягом січня - грудня 2017 року до центру зайнятості подавалася Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та інформація про актуальні вакансії, зі змісту яких вбачається, що на підприємстві відповідача для працевлаштування інвалідів було створено 2 робочих місця для інвалідів з детальним описом їх характеристик, на які можливе працевлаштування інвалідів, тобто були наявні робочі місце для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с. 27-38).

Також, із доданих до позову копій листів від 07.06.2017р. №№ 192-194, які направлені відповідачем на адресу Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської (Бабушкінської) районної у місті ради, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської міської ради, а також поштових доказів про їх відправку адресатам судом встановлено, що відповідач звертався до вказаних органів та повідомляв про наявність вакансій на підприємстві відповідача для працевлаштування інвалідів та просив надати інформацію щодо кандидатур-інвалідів, які можуть працювати на підприємстві відповідача (а.с.39-44).

Крім того, відповідачем були опубліковані у засобах масової інформації оголошення про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів в таких виданнях як "Трудовые резервы" (№ 11(760) за 22.03.17-28.03.17, № 35 (784) за 13.09.17-19.09.17) та "Новая работа" (№11(576) за 21.03.17-27.03.17, № 35(560) за 12.09.17-18.09.17) (а.с.45-48).

29.01.2018р. відповідачем було подано Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за формою №10-ПІ, затвердженою наказом Мінпраці України від 10.02.2007р. №42, в якому відповідачем самостійно зазначено про те, що на підприємстві відповідача у 2017 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 38 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів - 2 особи, фонд оплати праці штатних працівників 8898,50 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 234171,05 грн., сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів не зазначена (а.с. 25-26).

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку суми позову, складеного посадовою особою позивача, адміністративно-господарська санкція за не зайняті 2 робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю складає 468342,10 грн. (а.с. 6).

З нарахуванням позивачем вказаних адміністративно-господарських санкцій суд не погоджується та вважає зазначений позов необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення ( ч. 2 ст. 218 ГК України).

Тобто, з наведених норм чинного законодавства України видно, що відповідач несе господарсько-правову відповідальність у вигляді застосування до останнього адміністративно-господарських санкцій саме у разі вчинення правопорушення у сфері господарювання, а невід'ємним елементом правопорушення є наявність вини відповідача та причинний зв'язок між правопорушенням та його наслідками у вигляді не працевлаштування інвалідів і лише у разі, якщо відповідачем не було вжито усіх залежних заходів для недопущення господарського правопорушення.

З наведених вище документів вбачається, що відповідач не вчиняв правопорушення у сфері господарювання щодо соціального захисту прав та законних інтересів інвалідів, навпаки, створив на підприємстві 2 робочих місця для працевлаштування інвалідів з січня по грудень 2017р., подавав до центру зайнятості звіти щодо наявності вакантних місць для інвалідів протягом 2017 року, проте державною службою зайнятості не здійснювалось направлення інвалідів на роботу відповідача, а отже, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у вчиненні ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач не надав суду жодних доказів щодо наявності у діях відповідача вини у не створенні ним робочих місць для працевлаштування інвалідів або відмови відповідачем особам з інвалідністю у працевлаштуванні.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за наведеним розрахунком є безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України, оскільки вина у вчиненні відповідачем правопорушення щодо не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та не зайняття робочих місць інвалідами згідно наданих документів не встановлена, а відповідно до норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" на відповідача покладено лише обов'язок щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Пошук та направлення інвалідів на підприємство відповідача покладено на державні органи центру зайнятості відповідно до ст.18-1 вказаного Закону.

Тобто, з наведених норм чинного законодавства вбачається, що відповідальність за працевлаштування інвалідів несуть у рівній мірі як органи державної служби зайнятості, так і підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю.

Враховуючи відсутність вини відповідача у вчиненні правопорушення щодо не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та не зайняття робочих місць інвалідами у 2017 році у адміністративного суду відсутні і підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що судові витрати понесені позивачем, підлягають стягненню з бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень лише при задоволенні позову позивача, який не є суб'єктом владних повноважень згідно до вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, враховуючи, що суд не знайшов підстав для задоволення даного адміністративного позову, а також і те, що позивачем у справі є суб'єкт владних повноважень, судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору покладаються на позивача за нормами ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Тезіс" про стягнення 468342,10 грн. - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача з урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження) відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п. 15.1 п. 15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2018 року.

Суддя С.О. Конєва