Справа № 756/10717/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулася до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом до відповідача Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах та зобов'язання призначити пенсію.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28 квітня 2017 року №1210 о/р про відмову у призначенні ОСОБА_3 пенсії за віком на пільгових умовах згідно з п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах згідно з п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за результатами розгляду якої ухвалити відповідне рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в повному обсязі, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким позовні вимог задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, судом першої інстанції не в повній мірі захищені права позивача, що на її думку є порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 20 серпня 1991 року працювала на різних посадах у ПАТ «Київ медпрепарат». Так, з 20 серпня 1991 року до 25 жовтня 1992 року вона працювала апаратником хімічної очистки препаратів біосинтезу цеху №2; з 26 жовтня 1992 року до 01 грудня 1992 року - лаборантом-мікробіологом цеху №2; з 02 грудня 1992 року до 16 квітня 1993 року - апаратником хімічної очистки препаратів біосинтезу цеху №2; з 17 квітня 1993 року до 01 червня 1998 року - майстром цеху №2; з 02 червня 1998 року до 31 липня 1998 року - апаратником хімічної очистки препаратів біосинтезу цеху №2; з 01 серпня 1998 року до 30 червня 1999 року - майстром цеху №2; з 01 липня 1999 року до 01 серпня 2003 року - майстром хімічної очистки цеху №6 (а. с. 15-18, 23-24).

02 лютого 2017 року позивач звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки вона досягнула 51 року, має необхідний стаж, у тому числі 11 років 04 місяці та 07 днів на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Листом від 05 травня 2017 року за вих. №25752/02 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_3, що рішенням від 28 квітня 2017 року №1210 о/р їй відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно з п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», мотивуючи це тим, що період роботи позивача з 09 червня 1998 року до 19 жовтня 2000 року на посаді майстра цеху №2 не може враховуватись до стажу на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, позаяк робоче місце майстра ділянки хімічної очистки цеху №6 не атестоване. При цьому відповідач погодився, що періоди роботи позивача з 20 серпня 1991 року до 25 жовтня 1992 року, з 02 грудня 1992 року до 08 червня 1998 року і з 20 жовтня 2000 року до 31 липня 2003 року (загальною тривалістю 09 років 05 місяців 25 днів) можуть бути зараховані до стажу на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Вважаючи рішення від 28 квітня 2017 року №1210 о/р яким їй відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно з п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» протиправним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, позивач звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду України позивач досягла 51 року, у неї був необхідний стаж, у тому числі понад 10 років на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а отже позивач мала право на пенсію за віком на пільгових умовах. Разом з тим, судом зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах згідно задоволенню не підлягають, оскільки призначення особі пенсії є виключною компетенцією органів Пенсійного фонду України, та суд не може підміняти вказаний орган та втручатись в дискреційні повноваження пенсійного фонду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, однак не може погодитись із висновком, що зобов'язання відповідача призначити ОСОБА_3 пенсію за віком на пільгових умовах, в рамках даної справи, буде втручанням в дискреційні повноваження пенсійного фонду, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції, в частині наявності пільгового стажу у ОСОБА_3, достатнього для призначення пенсії на пільгових умовах неоскаржується, колегія суддів не вважає за необхідне давати оцінку вказаним обставинам.

З аналізу апеляційної скарги ОСОБА_3 вбачається незгода останньої із висновком суду першої інстанції щодо відмови у зобов'язанні пенсійного фонду саме призначити пенсію за віком на пільгових умовах, оскільки матеріалами справи підтверджено достатній для призначення пенсії стаж.

Надаючи оцінку наведеним в апеляційній скарзі доводам позивача та висновку суду першої інстанції в частині втручання в дискреційні повноваження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у межах даної справи, на думку колегії суддів, суд першої помилково вважає, що зобов'язуючи пенсійний фонд прийняти рішення про призначення пенсії, суд втрутиться в дискреційні повноваження.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року у справі № 816/303/16.

За правилами ч. ч. 3-4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом апеляційної інстанції, Нормою п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абз. 1 цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними 51 року - з 01 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, та з 01 серпня 1998 року до 30 червня 1999 року працювала майстром цеху №2 (дільниця хімчистки) (а. с. 16, 100, 127-128, 129-130, 144).

Наказом акціонерного товариства «Київ медпрепарат» від 25 квітня 1995 року №104 затверджено Перелік робочих місць по цехах, дільницях, які дають право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №2 (а. с. 105, 106-107, 108).

За результатами проведеної атестації умов праці робота на посаді майстра цеху №2 (дільниця хімчистки) надає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 (а. с. 108).

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду України позивач досягла 51 року, у неї був необхідний стаж, у тому числі понад 10 років на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, ОСОБА_3 мала право на пенсію за віком на пільгових умовах, а отже у суду були наявні всі підстави для прийняття рішення зобов'язального характеру, зокрема зобов'язати пенсійний фонд саме призначити пенсію на пільгових умовах.

Щодо дати, з якої слід призначити пенсію, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст.. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Як свідчать матеріали справи, 02.02.2017 року Позивач звернувся до Відповідача з заявою про призначення їй пільгової пенсії за Списком № 2.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, строк звернення до суду, встановлений в ст. 122 КАС України, до даної категорії спорів не застосовується.

Аналогічна правова позиція була неодноразово і послідовно висловлена в постановах Вищого адміністративного суду України від 21.01.2011р., 28.11.2013р., 15.01.2014р. 06.02.2014 р., 10.07.2014 р., 15.07.2014р., 09.09.2014р„ 16.10.2014р.

Таким чином, на переконання колегії суддів, пільгова пенсія повинна бути призначена Позивачу з 02.02.2017 року.

Дослідивши всі матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, не надано повний захист прав позивача, оскільки вразі негативного висновку за повторним розглядом заяви позивача, остання буде змушена знову звертатись до суду за захистом своїх прав.

Відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, оскільки вона сторонами не оскаржується, а суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року в частині зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах згідно з п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за результатами розгляду якої ухвалити відповідне рішення -скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти рішення про призначення пенсії ОСОБА_3 за віком на пільгових умовах згідно з п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 02.02.2017 року.

В решті рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року - залишити без змін.

Повний текст постанови складено « 20» листопада 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма