Справа № 444/2710/13-а
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 444/2710/13-а

Провадження № 11-917апп18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В.В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В.С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Жовківської міської ради Львівської області (далі - Міськрада), треті особи: Комунальне підприємство «Жовківське міське виробниче управління житлово-комунального господарства», Комунальне підприємство «Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання до вчинення дій

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року (судді Сапіга В. П., Левицька Н. Г., Обрізко І. М.),

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати протиправним і скасувати рішення Міськради від 24 листопада 2005 року № 556 «Про передачу квартир державного житлового фонду в приватну власність» та зобов'язати Виконавчий комітет Міськради розглянути заяву про приватизацію житла, подану 7 листопада 2005 року щодо передачі їм квартири.

На обґрунтування позову послалися на те, що оскаржуваним рішенням Міськради від 24 листопада 2005 року № 556 їм передано у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_6, проте квартира № 10 перебуває у власності сім'ї ОСОБА_5, ОСОБА_6

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22 червня 2015 року скасував постанову суду першої інстанції, провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС; у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій), оскільки спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що прийняте Міськрадою рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання - реєстрації свідоцтва про право власності. Скасування такого акта не породжує наслідків для сторін, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Розгляд цього позову не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності на спірну квартиру до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків).

При цьому суди встановили, що ОСОБА_3 та членам її сім'ї у складі 4 чоловік на підставі ордеру від 16 грудня 1994 року № 52 надано квартиру АДРЕСА_1, яка складалась із однієї кімнати житловою площею 17 кв. м.

24 листопада 2005 року Виконавчим комітетом Міськради прийнято рішення № 556, відповідно до пункту 2 якого затверджено розпорядження

квартирно-експлуатаційної частини Західного об'єднаного оперативного командування Міністерства оборони України про передачу в приватну власність квартири державного житлового фонду громадянам, які в ній проживають, зокрема ОСОБА_3 в складі сім'ї із 2 чоловік - квартира АДРЕСА_2 загальною площею 28,2 кв. м з доплатою за недостатню площу 2,37 грн кожному члену сім'ї.

11 вересня 2007 року на підставі наведеного рішення позивачам видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2. При цьому суди зауважили, що зазначене свідоцтво позивачами не оскаржувалось.

Також суди встановили, що 4 травня 1990 року відповідно до ордера НОМЕР_1 ОСОБА_8 у складі сім'ї з 3 чоловік (крім неї, ще ОСОБА_5 та ОСОБА_7.) надано квартиру АДРЕСА_3, яка складалась із однієї кімнати житловою площею 20,85 кв. м.

26 листопада 2012 року треті особи у справі - ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися до керівника органу приватизації ОСОБА_9 із заявою про передачу їм у приватну власність квартири, яку вони отримали згідно з ордером та в якій постійно проживають. Відповідно до свідоцтва про право власності від 30 грудня 2012 року ОСОБА_5 та членам її сім'ї Міськрадою надано у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1, на підставі рішення Виконавчого комітету Міськради загально площею 38,2 кв. м.

Відповідно до листа Комунального підприємства «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16 жовтня 2014 року № 4756 технічну документацію на багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 виготовлено у лютому 1990 року, квартира № 11 на той час була закрита і тому не заміряна. У зв'язку з отриманням замовлення на виготовлення технічного паспорта на квартиру № 11 вищезазначеного будинку було проведено поточну інвентаризацію. Внаслідок цього встановлено, що ОСОБА_3 проживала в однокімнатній квартирі, яка позначена на поверховому плані за № 10. Ця квартира складалася із 1-ї житлової кімнати та кухні, що відповідає виданому ордеру. Після проведення інвентаризації, було виявлено, що квартира № 11 складається із 2-х житлових кімнат, кухні та санвузла. Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не може належати квартира № 11, тому що згідно із виданим ордером сім'я ОСОБА_3 була заселена в однокімнатну квартиру, якою є квартира АДРЕСА_5.

Не погодившись із ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3

31 липня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС.

ВеликаПалата Верховного Суду ухвалою від 18 вересня 2018 року прийняла та призначила цю справу до розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі позивача, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною третьою статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

За нормами частини другої статті 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У частині другій статті 4 КАС (у зазначеній редакції) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС (у зазначеній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням таким суб'єктом владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується й з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясувати, у зв'язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З установлених судами фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу житла у власність), а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Окрім того, оскаржувані дії відповідача безпосередньо не породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин. Оскільки позивачі та треті особи мають свідоцтва про право власності на квартири, у які були заселені на початку 1990-х років.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц.

За правилами частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
Д. А. ГудимаІ. В. Саприкіна
В. І. ДанішевськаО. М. Ситнік
О. С. ЗолотніковВ. Ю. Уркевич
О. Р. КібенкоО. Г. Яновська
В. С. Князєв