Справа № 757/55567/17-а
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на постанову Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, треті особи - ОСОБА_3, Білоцерківський районний центр соціально-психологічної допомоги про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві вчинити певні дії, а саме, взяти на персоніфікований облік ОСОБА_2, призначити та продовжити виплачувати ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) призначену раніше з 02.12.2003 по 31.05.2017 соціальну пенсію в разі втрати годувальника з 01.06.2017 до закінчення Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка (серпень 2020 року).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2017 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаною постановою Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що управлінням Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області 11.08.2005 ОСОБА_4 видано посвідчення (серія НОМЕР_2) на право отримання соціальної пенсії по втраті годувальника на термін з 02.12.2003 по 31.05.2017.

На виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа № 2-о-165/2005) відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області внесені відомості про народження дитини із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Також, на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа № 2-о-165/2005) відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області дівчинці 11.03.2006 видано свідоцтво про народження.

24.11.2012 місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1.

25.07.2015 Печерським РВ ГУ ДМС в місті Києві ОСОБА_2 виданий паспорт громадянина України.

В 2016 році ОСОБА_2 поступила до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка та на момент звернення до суду першої інстанції з даним позовом була курсантом 2 курсу денної форми навчання. Термін навчання з 01.08.2016 по серпень 2020 року.

25.05.2017 ОСОБА_2 звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про взяття на облік та переведення пенсійної справи до управління.

В серпні 2017 року позивач отримала відповідь Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.07.2017 № 40290/03, зі змісту якої вбачається, що на даний час управління не має правових підстав взяти позивача на облік та продовжувати виплачувати призначену раніше соціальну пенсію в разі втрати годувальника.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що дії відповідача щодо відмови в постановленні на облік та в продовженні виплати призначеної раніше соціальної пенсії в разі втрати годувальника є протиправними, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що при відмові в постановленні позивача на облік та в продовженні їй виплати призначеної раніше соціальної пенсії в разі втрати годувальника Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку із чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 була призначена управлінням Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області соціальна пенсія в разі втрати годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 17888-ХІІ, який є чинним і по сьогоднішній день.

Даний Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 17888-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачені види державних пенсій, а саме: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначені члени сім'ї, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника. Так, дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Крім того, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку.

Як вже було зазначено вище, в 2016 році ОСОБА_2 поступила до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка та на даний час є курсантом 3 курсу денної форми навчання. Термін навчання з 01.08.2016 по серпень 2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ч. 4 ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 17888-ХІІ ОСОБА_2, будучи курсантом Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка має право на соціальну пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчального закладу, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Крім того, ч. 1 ст. 47 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 17888-ХІІ передбачено, що пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім'ї померлого вважається непрацездатним згідно з статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 2 даного Закону ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Статтею 4 даного Закону передбачено, що забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно відмовив позивачу в постановленні її на облік та в продовженні виплати призначеної раніше соціальної пенсії в разі втрати годувальника, у зв'язку із чим такі дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є протиправними.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 15.11.2018.

v