Справа № 806/2192/18
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/2192/18

Головуючий у 1-й інстанції: Липа Володимир Анатолійович

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

16 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Охрімчук І.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними, скасування протоколу, зобов"язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України в якому просив:

визнати неправомірними дії Міністерства оборони України, які полягають у відмові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як військовослужбовцю, якому з 05.12.2017 року встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, після звільнення з військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 № 975;

скасувати протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 23.03.2018 року №31 в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги;

зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як військовослужбовцю, якому з 05.12.2017 встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, після звільнення з військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 № 975.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 22.06.2018 року позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Міністерства оборони України, які полягають у відмові ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Скасовано рішення, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23.03.2018 №31, в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язано Міністерство оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, Київ 168, 03168, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб як військовослужбовцю, якому з 05.12.2017 встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходження військової служби, після звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач по справі подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22.06.2018 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися не здійснюється, позивачем не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, інвалідність позивачу настала пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 30.04.1986р. по 21.05.1988р. проходив військову службу на території Республіки Афганістан.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України №2004 від 16.10.2012 встановлено, що отримані ОСОБА_1 поранення, контузія та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах де велись бойові дії (а.с. 13).

Згідно з висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 11.10.2012 № 1089/ж наявні у позивача рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитись внаслідок осколкових поранень, отриманих у 1987 році. (а.с.18)

З довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 26.12.2012 (серії 10 ААБ) вбачається, що позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності з 18.12.2012, яка настала внаслідок поранення та захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії (а.с.14).

З довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 26.12.2017 (серії 12 ААБ) вбачається, що позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності з 05.12.2017, яка настала внаслідок поранення та захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії (а.с.15).

Позивач з метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, звернувся до Житомирського обласного військового комісаріату із відповідною заявою та копіями необхідних документів, які в подальшому були направленні останнім до Міністерства оборони України.

23.03.2018 відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги молодшому сержанту в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), якого звільнено зі строкової військової служби, а 05.12.2017 визнано інвалідом II групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до довідки МСЕК серія 12 ААБ №025960 від 26.12.2017, оскільки інвалідність встановлено понад 3-місячний термін, групу інвалідності змінено понад дворічний термін.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом №2011-XII.

При цьому, згідно ст. 1 Закону N 2011-XII на час виникнення правовідносин соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011- ХІІ дія даного Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною 1 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011- ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011- ХІІ встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п.4 - встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення зі служби.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-446а14 та від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15.

Також, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 372/1258/16-а, № провадження К/9901/6800/18.

Таким чином, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Згідно практики Європейського суду з прав людини розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття "законні очікування" (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та "юридичної визначеності" (legal certainty).

Автономне поняття "законні очікування" не може протиставлятися положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України про пріоритетність забезпечення правового порядку. Практикою ЄСПЛ і міжнародних арбітражів визнається, що принцип обґрунтованого очікування не може заперечувати право держав змінювати своє законодавство.

Відтак слід чітко визначити, з якого моменту у позивача могли виникнути розумні та виправдані очікування набути майнове право на виплату одноразової грошової допомоги.

Моментом, з яким слід пов`язувати виникнення у особи права на отримання одноразової допомоги, слід вважати загибель (смерті), первинне встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності. Наведене прямо випливає з ч.1 ст.16 Закону 2011-ХІІ.

Саме з цього моменту особа підпадає під дію закону 2011-ХІІ в частині соціальних гарантій у виді отримання одноразової допомоги і розпочинаються правовідносини, пов`язані як з виплатою грошової допомоги відповідного розміру, так і з закріпленими на законодавчому рівні гарантіями на виплату допомоги у більшому розмірі у разі встановлення групи інвалідності вищого рівня.

Відтак, розумними очікуваннями можуть вважатися лише очікування особи, яка стала учасником відповідних правовідносин та здобула право на виплату одноразової допомоги.

Визначальними для цього є положення законодавства, які були (є) чинними на момент смерті, первинного встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (далі - Порядок № 499).

Пунктом 2 постанови КМУ № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

При цьому одноразова грошова допомога по 3 групі інвалідності позивачеві після звільнення з військової служби не призначалася та не виплачувалася.

На дату звернення позивача із заявою про виплату йому одноразової допомоги, як інваліду другої групи, питання призначення та виплати обумовленої грошової допомоги врегульовано Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок №975), який набрав чинності з 24.01.2014.

Згідно п.3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Судом встановлено, що позивач у зв`язку із встановленням йому інвалідності другої групи з 05.12.2017 за отриманням одноразової допомоги не звертався, названа допомога йому не виплачувалась. Однак право на отримання одноразової допомоги позивач здобув 18.12.2012 року (момент встановлення первинної групи інвалідності) і саме з цього моменту він є особою, яка підпадає під захист Закону 2011-ХІІ та має право на легітимні очікування, що полягають у виплаті більшого розміру допомоги при встановленні групи інвалідності вищого рівня. Подальші зміни в законодавство, які погіршують його становище і встановлюють певні строки звернення за виплатою допомоги до позивача застосовані бути не можуть.

Крім того, Порядок №975 не містить жодних обмежень щодо неможливості застосування його до осіб, які отримали первинну інвалідність до 01.01.2014 та до осіб, які проходили строкову військову службу в країнах, де велись бойові дії. А, отже, в розумінні вимог вказаних положень позивач може реалізувати своє право на отримання одноразової грошової допомоги протягом трьох років з дня виникнення у нього такого права.

Враховуючи той факт, що грошову допомогу по 3-й групі інвалідності позивач не отримував, він має право на отримання грошової допомоги по 2-й групі інвалідності у повному розмірі з 05.12.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п.6 Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Щодо доводів відповідача, що сплив 2-х річний строк з дати встановлення 3-ї групи інвалідності до встановлення вищої групи інвалідності , колегія зазначає таке.

Вище суд частково надавав свої висновки з порушеного питання.

Крім того, надаючи офіційне тлумачення положень ст.58 Конституції України Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що принцип, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів зазначає, що 01.01.2017 року надбав чинності Закон України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким було доповнено ч.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

Колегія суддів зауважує, що вказана норма не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме зміни групи інвалідності за часовий проміжок з 2012 по 2017 рік, оскільки це фактично означатиме, застосування зворотньої дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 05.12.2017 року і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постанові від 20.03.2018 року. у справі №295/3091/17.

Статтею 16-4 Закону встановлений вичерпний перелік підстав коли призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, а саме: якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Перелік документів, які військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності подає уповноваженому органу зазначений у пункті 11 Порядку №975.

Такими документами відповідно пункту 11 Порядку №975 є: заява про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на те, що пунктом 11 Порядку №975 визначено обов`язкову необхідність надання для розгляду питання про призначення допомоги документа, що свідчить про не пов`язаність причин та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, оскільки відсутність відповідних висновків службового розслідування та акту розслідування не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) підтверджені сукупністю інших належних документів.

Крім того, факт не проведення відповідного службового розслідування свідчить на користь висновку про відсутність сумнівів щодо пов`язаності причин та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення чи вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.

Факт відсутності проведення відповідного службового розслідування та відповідного висновку за результатами його проведення не може бути належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження наявності такого причинного зв`язку.

Належних, достатніх, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, що отримане позивачем поранення (контузія, травма або каліцтво) пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення чи вчинення позивачем дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння матеріали справи також не містять.

Правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №806/986/16, постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №802/1869/17-а.

З наданих до справи доказів вбачається, що поранення і захворювання позивач отримав не внаслідок протиправних дій, а внаслідок виконання обов`язків військової служби під час участі в бойових діях.

Доводи Міністерства оборони України про те, що одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям строкової служби у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби, внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, колегія суддів вважає помилковими з огляду на те, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 квітня 2015 року №21-135а15.

З огляду на викладене, відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, діяв всупереч нормам чинного законодавства, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому рішення Міністерства оборони про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги, що оформлене протоколом засідання комісії МОУ від 23.02.2018 року №21 є протиправним.

Суд наголошує, що моментом, з яким слід пов`язувати виникнення у особи права на отримання одноразової допомоги, слід вважати загибель (смерть), первинне встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності. Наведене прямо випливає з ч.1 ст.16 Закону 2011-ХІІ.

Саме з цього моменту особа підпадає під дію закону 2011-ХІІ в частині соціальних гарантій у виді отримання одноразової допомоги і розпочинаються правовідносини, пов`язані як з виплатою грошової допомоги відповідного розміру, так і з закріпленими на законодавчому рівні гарантіями на виплату допомоги у більшому розмірі у разі встановлення групи інвалідності вищого рівня.

Відтак, розумними очікуваннями можуть вважатися лише очікування особи, яка стала учасником відповідних правовідносин та здобула право на виплату одноразової допомоги.

Визначальними для цього є положення законодавства, які були (є) чинними на момент смерті, первинного встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Оскільки позивачу первинно група інвалідності встановлена до 01.01.2017 року, то при визначенні того факту, чи став він учасником правовідносин, пов`язаних з отриманням права на отримання одноразової допомоги, слід застосовувати законодавство, чинне на момент такого встановлення інвалідності.

Лише з 01.01.2017 року законодавець чітко визначив, що для військовослужбовців строкової військової служби право на отримання одноразової допомоги може виникнути у двох випадках:

1. встановлення військовослужбовцю строкової військової служби інвалідності, що настала внаслідок ПОРАНЕННЯ (КОНТУЗІЇ, ТРАВМИ АБО КАЛІЦТВА), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби під час строкової військової служби НЕЗАЛЕЖНО ВІД СТРОКУ ВСТАНОВЛЕННЯ ІНВАЛІДНОСТІ.

2. встановлення військовослужбовцю строкової військової служби інвалідності, що настала внаслідок ЗАХВОРЮВАННЯ АБО НЕЩАСНОГО ВИПАДКУ, що мали місце в період проходження строкової військової служби у строк НЕ ПІЗНІШЕ НІЖ ЧЕРЕЗ ТРИ МІСЯЦІ ПІСЛЯ ЗВІЛЬНЕННЯ ІЗ СЛУЖБИ.

До 01.01.2017 року законодавство, яке врегульовувало відповідні правовідносини було не досить чітким, оскільки норми п.п.4-6 ч.1 статті 16 Закону №2011-ХІІ оперували загальним поняттям "військовослужбовець", яке могло тлумачитись як таке, що включало в себе і військовослужбовців строкової служби.

Відсутність правової визначеності саме у цих нормах дає підстави застосовувати до військовослужбовців строкової служби норми п.п.4-6 ч.1 ст.16 Закону №2011-ХІІ, які не містили часових обмежень як в частині встановлення групи інвалідності, так і в частині звернення за призначенням допомоги.

Щодо справи позивача, то у даному випадку йому інвалідність, як ІІІ так і ІІ групи встановлена у зв`язку з пораненням (контузією), а тому він має право на отримання одноразової допомоги навіть за законодавством, що набрало чинності з 01.01.2017 року.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України", п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

"1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1".

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі "Тлімменос проти Греції" (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Дискримінація у даному випадку проявляється у тих обставинах, що особа, якій під час первинного огляду встановлена інвалідність, та яка пройшла повторний огляд на протязі дворічного строку, яким встановлено інвалідність вищої групи внаслідок хвороби, пов`язаної із проходженням військової служби має право на одноразову грошову допомогу, а яка за тих самих обставин, внаслідок тих чи інших причин пропустила дворічний строк - не має.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивачеві, як інваліду війни 2-ї групи, повинна бути призначена і виплачена одноразова грошова допомога, відповідно до п. 6 Порядку № 975 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення йому 2-ї групи інвалідності, а саме 05.12.2017року.

Судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 листопада 2018 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Охрімчук І.Г.