Справа № 263/8459/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року справа №263/8459/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Ястребової Л.В., суддів Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2018 року (складене в повному обсязі 10 вересня 2018 року в м. Маріуполь Донецької області) у справі № 263/8459/17 (суддя в І інстанції Папаценко П.І.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання житлового будинку непридатним для проживання, незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради (далі - відповідач), в якому просив: визнати незаконною бездіяльність Маріупольської міської ради за його заявою щодо обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та прийняття міською радою рішення про непридатність будинку для проживання; зобов'язати Маріупольську міську раду провести обстеження вказаного будинку та прийняти письмове рішення про непридатність його для проживання; визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, непридатним для проживання (арк.справи 1).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві приватної власності належить частина будинку за адресою: АДРЕСА_1, який є недобудований, не прийнятий в експлуатацію, відсутні криша, стеля, вікна, навіть стіни недобудовані. Органи влади не складали ніяких актів з приводу прийому вказаного будинку в експлуатацію. Податковою службою було прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.08.2015 року про нарахування податку на нерухоме майно за даною адресою. При зверненні до Жовтневої податкової служби йому роз'яснили, що згідно пункту «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно рішення сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад. З урахуванням наведеного він звернувся до відповідача із заявою про проведення обстеження жилого будинку за його участі та видати письмове рішення про непридатність будинку для проживання. Відповідач листом від 26.06.2017 року відмовив йому у задоволені заяви, чим фактично прирік його, інваліда другої групи, на протизаконні платежі до місцевого бюджету за житло, не придатне для проживання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2018 року (складене в повному обсязі 10 вересня 2018 року в м. Маріуполь Донецької області) у справі № 263/8459/17 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено (арк.справи 97-100).

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги наведено ті самі доводи, які були викладені в позовній заяві та протягом розгляду справи в суді першої інстанції (арк.справи 103).

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

За рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09 вересня 2010 року у справі № 2-15977/10 задоволено позов ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані будови. За ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 343,9 кв.м, житловою площею 280,1 кв.м, готовністю 86% по АДРЕСА_1.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 від 21.09.2010 року, Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 31547945, на підставі рішень Жовтневого районного суду м. Маріуполя у справах № 2-6724/08 від 30.10.2008 року та № 2-15977/10 від 09.09.2010 року, прийнято рішення від 21.09.2010 року про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, готовністю 86%, розташований за адресою : АДРЕСА_1.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 06.10.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №2761, останній придбав у власність 9/20 частин вказаного житлового будинку готовністю 86%, а саме: проектир. коридор 1.1, проектир. житлові кім. 1.3, 1.4, 1.6, 1.7, проект. сходова клітина І І, загальною площею 310,3 кв.м.

На підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 17.11.2010 року приватним нотаріусом Шабадаш Л,С., зареєстрованого в реєстрі за № 2256, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 1/10 частину житлового будинку номер АДРЕСА_1, літ. А-1, готовністю 86%, а саме: кімнату 1-4 проектир., жилою площею 68,8 кв.м.

За Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішенням державного реєстратора Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, на підставі наведеного договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 17.11.2010 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власті на 1/10 частину житлового будинку, літ. А-1, готовністю 86%, про що свідчить запис про право власності : 222392 від 20.02.2013 року.

На підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 08.12.2010 року приватним нотаріусом Шабадаш Л,С., зареєстрованого в реєстрі за № 2451, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 12/100 частин недобудованого житлового будинку номер АДРЕСА_1, літ.А-1, готовністю 86%, а саме: житлову кімнату № 6, частину коридору №1, частину сходової клітини ІІ, проект. житл. площею 71,0 кв.м.

За Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішенням державного реєстратора Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, на підставі наведеного договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 08.12.2010 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власті на 12/100 частин недобудованого житлового будинку, Літ.А-1, готовністю 86%, про свідчить запис про право власності : 524569 від 20.03.2013 року.

На підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 25.02.2011 року приватним нотаріусом Шабадаш Л,С., зареєстрованого в реєстрі за № 314, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 12/100 частин недобудованого житлового будинку номер АДРЕСА_1 літ.А-1, готовністю 86%, а саме: житлову кімнату № 7, частину коридору № 1, частину сходової клітини ІІ, проект. житл. площею 67,1 кв.м.

За Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішенням державного реєстратора Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, на підставі наведеного договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 25.02.2011 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 12/100 частин недобудованого житлового будинку, літ.А-1, готовністю 86%, про свідчить запис про право власності : 523982 від 20.03.2013 року.

З наведеного вбачається, що учасниками справи визнається та обставина, що вказана частина спірного житлового будинку номер АДРЕСА_1, є об'єктом незавершеного будівництва, не прийнята в експлуатацію.

Жовтневою ОДПІ м. Маріуполя ГУ Міндоходів у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.08.2015 року № 19808-17, яким повідомлено ОСОБА_1 про нарахування йому податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, який є власником об'єкту житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1. Сума податкового зобов'язання складає 1418,99 грн.

16.06.2017 року позивач звернувся до Маріупольської міської ради з проханням

провести обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та прийняти міською радою рішення про непридатність будинку для проживання, пов'язуючи свої вимоги з отриманням податкового повідомлення-рішення від 11.08.2015 року про нарахування податку на жиле приміщення, який за Податковим кодексом України не може бути нарахований, оскільки вказаний будинок не є об'єктом оподаткування, так як житлова нерухомість непридатна для проживання, яка повинна бути визнана такою згідно рішення міської ради.

На своє звернення, позивач отримав лист від 26.06.2017 року за підписом заступника голови Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради Голевич С.І., який відмовив позивачу у задоволені заяви, посилаючись на «Порядок проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об'єктів будівництва», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 року № 257.

У даному випадку посилання на «Порядок проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об'єктів будівництва» є безпідставним, оскільки цей Порядок визначає механізм проведення обстеження прийнятих в експлуатацію в установленому законодавством порядку об'єктів будівництва (далі - об'єкти) з метою оцінки їх відповідності основним вимогам до будівель і споруд, визначеним відповідним технічним регламентом, та вжиття обґрунтованих заходів до забезпечення надійності та безпеки під час експлуатації об'єктів протягом усього періоду їх існування. Дія цього Порядку не поширюється на об'єкти, що обстежуються з іншою метою, в тому числі для судової будівельно-технічної експертизи, здійснення заходів державного нагляду (контролю), проведення науково-дослідними організаціями дослідницьких обстежень для отримання наукових даних та виконання проектних робіт.

Разом з тим, частина недобудованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-1, готовністю 86%, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, є об'єктом незавершеного будівництва, не прийнята в експлуатацію, тому до спірних правових відносин не можна застосувати вказаний Порядок, дія якого не переслідує мети прийняття рішення про непридатність будинку для проживання.

Відповідно до статті 4 ЖК України житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Стаття 7 ЖК України передбачає, що квартири і будинки державного та громадського житлового фонду, непридатні для проживання, можуть бути переобладнані для використання в інших цілях або знесені за рішенням виконавчого органу відповідної Ради або місцевої державної адміністрації. Обстежувати стан цих будинків слід періодично у строки, встановлені Кабінетом Міністрів України - не менше одного разу на п'ять років.

Згідно з п.п. 5,10 п. б ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належать делеговані (державні) повноваження щодо обліку житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, а також щодо обліку об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Ради міністрів Української РСР від 26.04.1984 року за № 189 (далі - Положення), яке є чинним на теперішній час, визначено процедуру визнання жилих приміщень непридатними для проживання та їх переведення в нежилі для використання в інших цілях.

За пунктами 1, 3, 5, 6, 7 Положення, жилі будинки державного і громадського житлового фонду підлягають плановому суцільному обстеженню з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам. Обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби. В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання. У такому разі, для обстеження стану жилих будинків виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів призначає комісію, яка при визнанні жилого будинку (жилого приміщення) непридатним для проживання вносить виконавчому комітету місцевої Ради пропозицію з проектом відповідного рішення.

Згідно п. 8 Положення рішення щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання приймає виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів.

Пунктом 10 Положення передбачено, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів або утворювані ними органи управління, а також відповідні підприємства, установи, організації ведуть облік непридатних для проживання жилих будинків (жилих приміщень) та видають довідки (виписки з рішень виконавчого комітету місцевої Ради) про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає санітарним і технічним вимогам.

Якщо жилий будинок (жиле приміщення) визнано виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку.

Вирішуючи спір, колегія суддів враховує, що 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи».

Згідно пп. 10.1.1, 10.1.2 п. 10.1 ст. 10 та п. 10.3 ст. 10 Податкового Кодексу України (далі - Кодекс) до місцевих податків належить податок на майно та єдиний податок. Крім цього, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Також, згідно п.п. 12.3.1, 12.3.2, 12.3.3, 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 даного Кодексу сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із Законом в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків і зборів, яке здійснюється у порядку визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені ст. 7 цього Кодексу з дотримання критеріїв встановлених розділом 12 цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно пункту «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

З аналізу наведених положень Податкового кодексу України слідує висновок, що власник об'єкта житлової нерухомості може підтвердити, що житлова нерухомість непридатна для проживання на підставі рішення органу місцевого самоврядування про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

Разом з тим слід зазначити, що згідно п. 14.1.129 ст. 14 Податкового кодексу України до об'єктів житлової нерухомості відносяться будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.

Згідно п. «а» п. 14.1.129.1 ст. 14 Податкового кодексу України будівлі віднесені до житлового фонду поділяються на житловий будинок - будівлю капітального типу, споруджену з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, яка передбачає, що датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації відповідної декларації або видачі сертифіката, що є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Обов'язок щодо обчислення, подання податкової декларації та сплати податку виникне після завершення будівництва, введення в експлуатацію та набуття права власності на окремий об'єкт нерухомого майна (житлової нерухомості) в незалежності від кількості секцій групи житлових будинків, що визначені як об'єкт незавершеного будівництва.

Права власності підлягають державній реєстрації (п. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», далі - Закон).

Для об'єктів незавершеного будівництва передбачена окрема процедура державної реєстрації прав (ст. ст. 4, 27-1 Закону).

У разі проведення державної реєстрації права власності на новостворений об'єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об'єкт незавершеного будівництва, відповідний розділ та реєстраційна справа щодо об'єкта незавершеного будівництва закриваються, реєстраційний номер такого об'єкта скасовується. Для новоствореного об'єкта нерухомого майна відкривається новий розділ у Державному реєстрі прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер такому об'єкту.

Записи про речові права та їх обтяження щодо об'єкта незавершеного будівництва переносяться до розділу Державного реєстру прав, відкритого для новоствореного об'єкта (п. 4 ст. 14 Закону).

Отже, в розумінні Закону об'єкт незавершеного будівництва не вважається об'єктом нерухомого майна.

Станом на теперішній час в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем зареєстровано право власності на об'єкт незавершеного будівництва, який не введений в експлуатацію та не отриманий відповідний сертифікат.

Таким чином, статтею 266 Податкового кодексу України, на яку посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог, не визначено, що об'єкти незавершеного будівництва відносяться до об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятий в експлуатацію не відноситься до житлового фонду, тому у даному випадку до спірних правових відносин неможливе застосування «Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання», затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР від 26.04.1984 року за № 189.

В апеляційній скарзі позивач погоджується з висновками суду першої інстанції, проте вважає, що суд безпідставно не зобов'язав орган місцевої влади провести обстеження жилого будинку на предмет його придатності для проживання. Такі доводи апелянта не приймаються до уваги, оскільки в даному випадку, суд першої інстанції вірно зазначив, що суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, так як це призведе до зміни предмету позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є не обґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню, беручи до уваги і те, що визнання житлового будинку непридатним для проживання, не є компетенцією суду, оскільки за законом такі обов'язки покладені на інший орган.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2018 року у справі № 263/8459/17 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2018 року у справі № 263/8459/17 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 19 листопада 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді Т.Г. Арабей

І.Д. Компанієць