Справа № 686/8090/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2018 року

Київ

справа №686/8090/17

адміністративне провадження №К/9901/42428/18, К/990142431/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 686/8090/17

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційними скаргами Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому та ОСОБА_2

на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року (у складі судді Салоїд Н.М.) та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року (у складі колегії суддів Білої Л.М., Граб Л.С. Гонтарука В. М.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому (далі - відповідач або Управління), в якому просив:

визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому щодо не зарахування періоду перебування на різних посадах в органах митної служби (з 14 серпня 1997 року по 11 серпня 2013 року) та періоду служби в Збройних силах (з 01 серпня 1975 року по 08 червня 1994 року) до стажу державної служби відповідно до пункту 8 розділу ХІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІ (далі - Закон № 889-VІІ);

зобов'язати управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому зарахувати період перебування на різних посадах в органах митної служби (з 14 серпня 1997 року по 11 серпня 2013 року) та період служби в Збройних силах (з 01 серпня 1975 року по 08 червня 1994 року) до стажу державної служби відповідно до пункту 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VІІ;

визнати протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (далі - Закон 3723-ХІІ) з 05 квітня 2017 року;

зобов'язати управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому призначити пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ з 05 квітня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01 серпня 1975 року по 08 червня 1994 року він проходив службу в Збройних Силах України, звільнений згідно наказу Міністерства оборони України № 169 від 03 травня 1995 року по підпункту «Г» пункту 65 за скороченням штатів, що підтверджується військовим квитком та трудовою книжкою. В період з 14 серпня 1997 року по 28 лютого 2017 року перебував на різних посадах в Державній митній службі України, звільнений 28 лютого 2017 року, згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, та частини другої статті 86 Закону України № 889-VІІ за угодою сторін. З вересня 2013 року позивач, отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII). 05 квітня 2017 року звернувся до пенсійних органів з заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». 19 квітня 2017 року позивач від відповідача отримав відмову, згідно якої до стажу державної служби йому можливо зарахувати лише період з 11 серпня 2013 року по 28 лютого 2017 року (03 роки 06 місяців 18 днів), що є недостатнім для призначення пенсії державного службовця. Окрім того, з відповіді вбачається, що неможливо зарахувати до стажу державної служби, період проходження військової служби у Збройних Силах України. Він вважає, що рішення пенсійного органу від 19 квітня 2017 року про відмову у переведенні його на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є незаконним, оскільки він не підпадає під категорію осіб, на яких розповсюджуються положення пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІ, а підпадає під категорію осіб, на яких розповсюджуються положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІ. Крім того, посилається на статтю 588 Митного Кодексу України, згідно якої пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом. Вказує, що оскільки, загальний стаж державної служби складає понад 38 років, тобто не менше 20 років, у зв'язку з чим він має право на призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу», відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІ.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому щодо не зарахування періоду перебування на різних посадах в органах митної служби (з 14 серпня 1997 року по 11 серпня 2013 року) та періоду служби в Збройних силах (з 01 серпня 1975 року по 08 червня 1994 року) до стажу державної служби відповідно до пункту 8 розділу ХІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 889-VІІ, зобов'язано управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому зарахувати період перебування на різних посадах в органах митної служби (з 14 серпня 1997 року по 11 серпня 2013 року) та період служби в Збройних силах (з 01 серпня 1975 року по 08 червня 1994 року) до стажу державної служби відповідно до пункту 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VІІ, визнано протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ) з 05 квітня 2017 року, зобов'язано управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому призначити пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ з 05 квітня 2017 року.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому задоволено частково. Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року скасовано в частині задоволення позову про визнання протиправною відмову управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому у призначенні пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ з 05 квітня 2017 року та зобов'язання управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому призначити пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ з 05 квітня 2017 року. В цій частині прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В решті постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року залишено без змін.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що на службових (посадових) осіб митних органів, яким присвоєні спеціальні звання, розповсюджується дія Закону № 889-VІІ, в тому числі щодо пенсійного забезпечення. За таких обставин стаж роботи у митних органах відноситься до державної служби, який має враховуватись для призначення пенсії. Однак, суд також врахував, що на момент звернення до органу Пенсійного фону вік позивача становив лише 58 років, тому позивач не набув права на пенсію, у зв'язку із недосягненням віку, визначеного статтею 37 Закону № 3723-ХІІ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга відповідача подана 27 вересня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 686/8090/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Касаційна скарга позивача подана 23 жовтня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 686/8090/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі за текстом - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів: суддя-доповідач Берназюк Я.О., судді Гриців М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалами від 05 червня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 686/8090/17 та призначив її до розгляду ухвалою від 13 листопада 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 14 листопада 2018 року.

Разом з касаційною скаргою відповідач подав клопотання про розгляд справи за участю його представника, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2018 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з вересня 2013 року перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

05 квітня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VІІ, надавши пенсійному органу заяву, паспорт, трудову книжку, військовий квиток.

Листом від 19 квітня 2017 року № 163/У-12 управлінням Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому відмовлено позивачу у переведенні його на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VІІ. Дана відмова мотивована тим, що положення пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІ, що визначає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, поширюється на осіб, зазначених у пунктах 10, 12 цього Закону, а оскільки періоди роботи в органах митної служби України з 14 серпня 1997 року по 28 лютого 2017 року та період служби в Збройних силах з 01 серпня 1975 року по 08 червня 1994 року не зараховано відповідачем до стажу державної служби, то фактичний стаж державної служби позивача становить лише 03 роки 06 місяців та 18 днів, що є недостатнім для призначення відповідної пенсії.

Вважаючи незаконними дії Пенсійного фонду щодо відмови здійснити призначення пенсії, позивач звернувся до суду з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції незаконно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, частково задоволено позовні вимоги. Позивач зазначає, що військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які брали участь у бойових діях мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 55 років.

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, частково задоволено позовні вимоги. Відповідач зазначає, що до стажу державної служби позивачу можливо зарахувати період роботи з 11 серпня 2013 року по 28 лютого 2017 року, що є недостатнім для призначення пенсії державного службовця.

13 листопада 2017 року від відповідача надійшло заперечення на касаційну скаргу позивача, в якому Управління наголошувало, що позивач не має достатнього стажу, який вимагається Законом № 889-VІІ для призначення пенсії.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року та постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року не відповідають, а вимоги касаційних скарг позивача та відповідача є частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями статті 37 Закону № 3723-XII (в редакції, чинній від 04 липня 2013 року) визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Крім того, згідно зі статтею 569 Митного кодексу України, який набрав чинності з 01 червня 2012 року, працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу (здійснюють державну митну справу), здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

За приписами статті 588 Митного кодексу України від 13 березня 2012 року пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Водночас, норми Митного кодексу України від 11 липня 2002 року, який був чинний з 01 січня 2004 року до 01 червня 2012 року в період перебування позивача на посадах в органах митної служби, визначали, що працівники митних органів є посадовими особами на них розповсюджується дія Закону України "Про державну службу", в тому числі щодо пенсійного забезпечення, зокрема, стаття 430 визначала, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України "Про державну службу", а стаття 408 - що правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов'язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України "Про державну службу".

Аналогічні положення були передбачені Митним кодексом України від 12 грудня 1991 року, що був чинний з 01 січня 1992 року до 16 травня 2008 року, а саме стаття 156 передбачала, що працівник митного органу України є представником державного органу.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, стаж служби ОСОБА_2 в митних органах становить 19 років 5 місяців 14 днів і на момент звільнення з митних органів має спеціальне звання радника податкової та митної справи III рангу. Крім того встановлено, що в трудовій книжці позивача зазначено, що 14 серпня 1997 року останній прийняв присягу державного службовця.

На підставі наведених вище норм матеріального права, а також з врахуванням встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що на службових (посадових) осіб митних органів, яким присвоєні спеціальні звання, розповсюджується дія Закону України "Про державну службу", в тому числі щодо пенсійного забезпечення та стаж роботи у митних органах відноситься до державної служби, який має враховуватись для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу".

Крім того, згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини першої статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" також визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави погодитися із висновком судів попередніх інстанцій, що період перебування ОСОБА_2 на військовій службі, який становить 18 років 09 місяців 05 дні також слід зарахувати до стажу державної служби.

Таким чином, Суд погоджується з позицією судів попередніх інстанцій, що з урахуванням зарахованих судом періодів служби в Збройних силах та періоду роботи у митних органах стаж державної служби ОСОБА_2 становив понад 38 років та є особою, на яку поширюється пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII.

В той же час, щодо висновку суду апеляційної інстанції про те, що на момент звернення до органу Пенсійного фону вік ОСОБА_2 становив лише 58 років і позивач не набув права на пенсію, у зв'язку із недосягненням віку, визначеного статтею 37 Закону № 3723-ХІІ колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622 "Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб" затверджено Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб (далі - Порядок № 622).

Пунктом 2 Порядку № 622 визначено, що згідно з пунктами 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу" мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу": мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 622 право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають: чоловіки, які досягли віку 62 роки. До досягнення зазначеного віку право на призначення пенсії мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Однак, відповідно до абзацу 6 пункту 3 розділу XV «Перехідні положення» Закону № 1058-IV (із змінами, внесеними згідно із Законом № 3668-VI від 08 липня 2011 року; в редакції Закону № 1683-VIII від 18 жовтня 2016 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов'язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов'язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при виконанні обов'язків військової служби (службових обов'язків), захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов'язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 20 статті 6, інваліда війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов'язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, інваліда війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого та сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов'язаних, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років для чоловіків і не менше 20 років для жінок.

Проте, суди попередніх інстанцій не дали оцінку тому, що, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 6), позивач є учасником бойових дій та на нього поширюються гарантії передбачені абзацом 6 пункту 3 розділу XV «Перехідні положення» Закону № 1058-IV, які дають йому право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 55 років.

Відтак, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема абзац 6 пункту 3 розділу XV «Перехідні положення» Закону № 1058-IV та порушено норми процесуального права, зокрема 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), не встановлені всі обставини справи, які мають важливе значення для її правильного вирішення, крім того, на ці порушення звертає увагу і позивач у касаційній скарзі.

Під час нового судового розгляду судам потрібно з`ясувати наявність у позивача права на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 55 років відповідно до положень абзацу 6 пункту 3 розділу XV «Перехідні положення» Закону № 1058-IV.

До повноважень Верховного Суду, при розгляді справи в касаційному порядку, не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об'єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об'єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

В пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волошин проти України" (№15853/08) та пункті 22 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бацаніна проти Росії" (№3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її.

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№42310/04), суд зобов'язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім цього у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі "Бендерський проти України" (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про необхідність часткового задоволення касаційних скарг, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи, що справа повертається на новий розгляд до суду першої інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України,,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко