Справа № 0440/6991/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКУРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

08 листопада 2018 р. Справа № 0440/6991/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Прудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області з вимогами:

- скасувати рішення відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про відмову у реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати відділ реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області зареєструвати місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона є матір'ю ОСОБА_3, батьком дитини є ОСОБА_4. Позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та мешкає разом з дитиною. З лютого 2018 року між подружжям фактично припинено шлюбні відносини, батько дитини проживає в іншому місці, долею дитини він не цікавиться, що унеможливлює отримання нею письмової згоди батька на реєстрацію дитини за місцем проживання матері. За зверненням до відповідача з метою первинної реєстрації місця проживання сина - малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1, позивачу було відмовлено у зв'язку з відсутністю згоди батька на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері. Вказує, що враховуючи те, що чоловік позивача та батько дитини проживає в іншому місці, обов'язків з виховання дитини не виконує, з ним втрачено зв'язок, а отже немає можливості взяти згоду на здійснення місця реєстрації дитини, така відмова є протиправною.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.09.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 22 жовтня 2018 року.

18 жовтня 2018 року представником відповідача надано до суду відзив, в якому відповідач вказав, що 14.08.2018 року позивач звернулась з заявою про реєстрацію її дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та подала не повний пакет документів, а саме: не надала згоду батька на реєстрацію дитини ОСОБА_3, тому отримала відмову, згідно правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207. Отже, у відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області немає законних підстав для здійснення реєстрації ОСОБА_3.

Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що дана справа підлягає закриттю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є матір'ю, а ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, виданої відділом реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області 10.08.2018 року, до складу сім'ї (зареєстрованих) за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6

14.08.2018 року ОСОБА_2 звернулась до відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, в якій просила зареєструвати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. До заяви було додано: свідоцтво про народження ОСОБА_3 НОМЕР_1 від 16.01.2017 року.

Судом встановлено, що у реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено з підстави не надання згоди батька на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері, про що проставлена відмітка у заяві про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини.

При вирішення питання про закриття провадження у справі, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства").

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Так, за приписами пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №826/20197/13-а зроблено правовий висновок про те, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Позивач оскаржує рішення відповідача щодо відмови у реєстрації місця проживання її дитини (ОСОБА_3) разом з нею (матір'ю). Дане рішення обґрунтоване пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року.

Так, згідно вказаного пункту орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа, зокрема, не подала необхідних документів або інформації, а згідно абзацу 6 підпункту 6 пункту 18 Правил у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Отже, у спірному випадку для реєстрації місця проживання дитини необхідна згода батька, яку останній не надав.

Згідно з частиною 1 статті 2 Сімейного кодексу України, цей кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не містять ознак публічності, оскільки рішенням відповідача порушуються права позивача у сфері приватних (сімейних) правовідносин, захист яких, згідно частини 1 статті 19 ЦПК України, віднесений до компетенції місцевого суду загальної юрисдикції.

Відтак, крім суб'єктного складу, який визначає спір як адміністративну справу, предмет спору носить приватноправовий характер та не стосується захисту прав у сфері публічно-правових відносин.

Незгода з рішенням відповідача щодо відмови у реєстрації місця проживання дитини, місце проживання якої не узгоджено батьками, є позовом з метою захисту приватного (сімейного) інтересу та визначення обсягу прав і обов'язків матері та батька щодо участі у вихованні дитини.

Отже, предметом спірних правовідносин фактично є визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, вимоги ж до відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області є похідними від них, а тому цей спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 року у справі № 337/2535/17.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, спірне рішення стосується відносин, що регулюються сімейним законодавством, та не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, тому не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Пунктом першим частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд закриває провадження у справ, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо питання захисту приватного (сімейного) інтересу та визначення обсягу прав і обов'язків матері та батька щодо участі у вихованні дитини, даний спір підлягає вирішенню в місцевому суді в порядку цивільного судочинства, отже суд вважає за необхідне закрити провадження у адміністративній справі.

Згідно з частиною 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

В силу викладеного, суд вважає необхідним роз'яснити позивачу його право звернутися до місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись ст. ст. 238, 241-244, 248, 250, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі № 0440/6991/18 за позовом ОСОБА_2 до відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'яснити позивачу, що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Роз'яснити позивачу, що відповідно до частини 2 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник