Справа № 805/3171/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року справа №805/3171/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенко І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання Токаревої А.Г., представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача Шевчук О.О., діючих за довіреностями, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2018 року у справі № 805/3171/18-а (головуючий суддя І інстанції - Голошивець І.О.), складене у повному обсязі 09 липня 2018 року у м. Слов'янську Донецької області, за позовом ОСОБА_4 до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, в інтересах ОСОБА_4 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Маріуполі Донецької області про визнання неправомірним рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, викладене у відмові № 19305/02 від 18 жовтня 2017 року та зобов'язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком з 08 вересня 2017 року (дата першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів (а.с. 3-15 т. 1).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2017 року замінено первісного відповідача у справі - Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області на його правонаступника - Маріупольське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (а.с. 114 т. 2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов'язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 115-116 т. 2).

Позивач із таким судовим рішенням не погодилась, звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, всупереч національного та міжнародного законодавства та судової практики, просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час прийняття спірного рішення, суд першої інстанції вийшов за межі публічно-правового спору між сторонами, тобто, рішення судом винесено з питання, яким УПФУ не аргументувало свою відмову, яке не є предметом спору і яке, як наслідок, знаходиться поза зоною правової компетенції суду. Апелянт також зазначив, що заява позивача про призначення пенсії подана відповідно до вимог Порядку № 22-1, а відповідач, приймаючу відповідну заяву для розгляду, не заперечував, що остання відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, апелянт не погоджує висновок суду першої інстанції про те, копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон містить дані про те, що строк дії паспорту закінчився 08.09.2017 року та відсутні будь-які відомості про продовження терміну його дії, звертаючи увагу суду на те, що станом на день подачі заяви про призначення пенсії до Управління, паспорт був дійсний, адже його строк спливав 08.09.2017 року. Серед іншого, апелянт не погоджує висновок суду першої інстанції про те, що до заяви про призначення пенсії не додану ідентифікаційного номеру, зазначивши, що відсутність останнього не є підставою для відмови у призначенні пенсії за віком, адже така умова чинним законодавством не передбачена (а.с. 121-135, т. 2).

Представник позивача у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наголосила, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права та підстави для його скасування - відсутні. Вважає, що представник позивача звернувся не в той відділ пенсійного органу, який зобов'язаний розглядати заяви про призначення пенсії, тому рішення пенсійним органом не приймалось, а тільки надавались роз'яснення листом.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 18 січня 1983 року по 31 липня 2000 року працювала на території України та звільнена за власним бажанням, про що свідчить копія наявної в матеріалах справи трудової книжки (а.с. 43-47, 238-246, т. 1).

20 травня 2005 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де її прийнято на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон АС 574993, виданим 08.09.1997 року органом 0501 , дія якого продовжена до 08.09.2017 року (а.с. 24-40, 210-236, т. 1, ).

Відповідно до заяви позивача від 01 червня 2017 року, остання просила призначити їй пенсію за віком, як непрацюючому пенсіонеру (а.с. 42, т. 2).

08 вересня 2017 року, уповноважений представник позивача ОСОБА_3 звернувся до Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України із зверненням, в якому просив передати вищезазначену заяву позивача про призначення пенсії та копії документів уповноваженому управлінню для розгляду справи по суті, на що отримав лист від 26.09.2017 року за вих. № 13845/І-11, де зазначено, що оскільки позивач до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю проживала в м. Маріуполь, управлінням, визначеним для розгляду заяви про призначення пенсії, є Центральне об'єднане управління пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (а.с. 38, т. 2).

Крім того, 08 вересня 2017 року уповноважений представник позивача ОСОБА_3 звернувся з апостильованої заявою про призначення пенсії за віком ОСОБА_5, долучивши до відповідної заяви наступні документи: копію довіреності, копію ізраїльського посвідчення особи, копію трудової книжки, оригінал особистої заяви ОСОБА_4 про призначення пенсії, посвідченої нотаріально та апостильованої (а.с. 42-45 т. 2).

За результатами розгляду відповідного звернення, відповідач, листом від 18 жовтня 2017 року за вих. № 19305/02 повідомив ОСОБА_3, що відповідно до п.п. 1.1. Порядку № 22-1, заява, зокрема, про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання, вказавши, що згідно наданих до управління документів, ОСОБА_4 мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Також, Управлінням зазначено, що всупереч вимогам п. 2.23 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком не додано довідку про стаж роботи. Також, відповідач зазначив, що в Управління відсутня можливість завірити трудову книжку позивача у зв'язку з відсутністю її оригіналу. Серед іншого, відповідач зазначив, що до заяви про призначення пенсії не надано довідки реєстраційного номеру облікової карки платника податків на ім'я позивача. На підставі вищезазначеного, відповідач наголосив на необхідності особисто звернутись до управління для визначення права на призначення пенсії (а.с. 100-101, т. 1).

Позивач із такими діями позивача не погодилась та звернулась за захистом свого порушеного права на призначення пенсії за віком до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заява про призначення пенсії за віком ОСОБА_4, яка подавалась її представниками, не відповідала формі, яка зазначена у додатку 2 Порядку № 22-1. Крім того, суд зазначив, що всупереч ст. 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що посвідчують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», представниками позивача до пенсійного органу не додано довідку реєстрації номеру облікової картки платника податків на ім'я ОСОБА_4, а посвідчення, видане Державою Ізраїль не підтверджує громадянство України. Серед іншого, суду зазначив, що копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон містить дані про те, що строк дії паспорту закінчився 08 вересня 2017 року та відсутні будь-які відомості про продовження терміну його дії, а також про те, що до заяви про призначення пенсії за віком, до управління не додано визначених законодавством документів, що посвідчує її право на отримання пенсії за віком в Україні.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим та вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49, другим реченням статті 51 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058-IV, з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Питання щодо подання та оформлення документів для поновлення виплати пенсії урегульовано постановою правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, від 25 листопада 2005 року за № 22-1, якою затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення(перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Цим Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації). (п.1.1 Порядку № 22-1).

Пунктом 1.6. Порядку № 22-1 визначено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 44 Закону №1058-IV також визначено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, де ч. 1 цієї статті передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до вимог вказаних норм, із заявою про, зокрема, призначення пенсії за віком має право звертатись як особисто пенсіонер, так і його законний представник.

При цьому, слід зазначити, що а ні Порядок № 22-1, а ні Закон № 1058-VI не містить заборони на звернення громадянина із заявою про призначення пенсії встановленого зразку поштою.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що 08 вересня 2017 року, представник позивача особисто звернувся до відповідача з заявою про призначення ОСОБА_4 пенсії за віком від 01 червня 2017 року, особисто підписаною позивачем (а.с. 42 т. 1).

У матеріалах справи міститься довіреність, посвідчена нотаріусом у м. Рішон Ле-Ціон, держава Ізраїль, яка підтверджує повноваження представника позивача (а.с. 40, т. 1).

Відповідно до п.1.7 Порядку № 22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Відповідно до приписів п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії при зверненні особи з відповідною заявою.

Згідно п. 4.2 Порядку № 22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає памятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Крім того, слід зазначити, що пунктом 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

Аналогічний обов'язок пенсійного органу щодо прийняття відповідного рішення про призначення(перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії регламентовані ч. 5 ст. 45 Закону № 1058-ІV.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, після отримання заяви позивача про призначення пенсії за віком від 08 вересня 2017 року, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення або про призначення пенсії за віком або про відмову у її призначенні.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що будь-яке рішення пенсійним органом не приймалось, що є порушенням вимог ст. 45 Закону № 1058-ІV та п. 4.2, 4.3, 4.10 Порядку № 22-1.

Приймаючи спірне рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заява про призначення пенсії за віком ОСОБА_4, яка подавалась її представниками, не відповідала формі, яка зазначена у додатку 2 Порядку № 22-1, всупереч ст. 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що посвідчують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», представниками позивача до пенсійного органу не додано довідку реєстрації номеру облікової картки платника податків на ім'я ОСОБА_4, а посвідчення, видане Державою Ізраїль не підтверджує громадянство України, копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон містить дані про те, що строк дії паспорту закінчився 08 вересня 2017 року та відсутні будь-які відомості про продовження терміну його дії, а також про те, що до заяви про призначення пенсії за віком, до управління не додано визначених законодавством документів, що посвідчує її право на отримання пенсії за віком в Україні.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що зроблений передчасно, оскільки, як вже зазначалось вище, Управлінням, за результатами розгляду заяви позивача не приймалось будь-якого рішення, а лист-відповідь від 18 жовтня 2017 року не можна вважати рішенням відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що звертаюсь до суду із даним позовом, позивач просила суд зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за віком.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Закону № 1058-IV, спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та у судовому порядку.

Слід також зазначити, що відповідно до пункту 2.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затверджених затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 30 квітня 2002 року за n 8-2 (далі - положення), серед основних завдань управління є, зокрема, завдання призначення (перерахунку) пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати.

Відповідно до п.п. 6 п. 2.2 Положення, Управління, відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 9 КАС України, де зазначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог; суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень та обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності зобов'язати відповідача повторно розглянути заву ОСОБА_4 про призначення пенсії за віком від 08 вересня 2017 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, оскільки висновки суду першої інстанції є такими, що зроблено без урахування всіх обставин, які мають значення для справи, а Пенсійним органом всупереч вимог чинного законодавства не прийнято вмотивованого рішення щодо призначення/відмови у призначенні пенсії позивачу на підставі її заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2018 року у справі № 805/3171/18-а - скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Прийняти нове рішення.

Зобов'язати Маріупольське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про призначення пенсії за віком від 08 вересня 2017 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 14 листопада 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова