Справа № 826/5205/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 листопада 2018 року № 826/5205/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Державної міграційної служби України (, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) (далі - відповідач-1) та Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві (, адреса: 02152, м. Київ, вулиця Березняківська, 4-а,) (далі - відповідач-2), у якій просив суд: визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1; визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 11-18 від 10.01.18 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України у м. Києві про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2018 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 29.05.2018.

У судовому засіданні 29.05.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 07.08.2018.

У судовому засіданні 07.08.2018 суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не поцікавився ситуацією у країні походження позивача - в Афганістані, яка знаходиться у загальнодоступних джерелах інформації. Так, за твердженнями позивача, побоювання останнього стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування Талібан, а також через загальнопоширене насильство у ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини в Афганістані, підтверджується публікаціями в авторитетних джерелах інформації.

Відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що обставини, викладені позивачем в заяві від 29.08.2017 вже досліджувались міграційною службою, а нововиявлених деталей щодо обставин проживання та побоювання повернення в Афганістан, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності, позивачем не зазначено.

Відповідач-2 відзиву на позовну заяву не надав, уповноваженого представника в судові засідання не напралвяав, у зв'язку з чим, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 3 ст. 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Ісламської Республіки Афганістан, народився в м. Газні (Афганістан), за національністю - таджик, сповідує іслам (суніт), неодружений, освіта - середня. Документи, що посвідчують особу - відсутні.

За словами позивача територію країни громадянської належності залишив 16.11.2014, до України прибув 18.11.2014, таємно перетнувши кордон автомобільним сполученням з Російської Федерації.

Позивач подав до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.08.2017 позивачем було отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 222 від 29.05.2017 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою відмови зазначено, що позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та підстави звернення за захистом до ГУ ДМС України в місті Києві не змінилися.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачем було подано скаргу в Державну міграційну службу України на рішення відповідача-2, за результатом розгляду якої позивачем було отримано Повідомлення відповідача-1 №19 від 30.01.2018 про відхилення скарги.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч.ч. 11 та 12 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідач-1 у своєму відзиві на позов вказує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звертався 29.08.2017 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві. Дослідивши матеріали справи було встановлено, що позивач звернувся до ГУ ДМС в м. Києві 09.06.2015. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС було прийнято рішення від 21.12.2015 №851-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України позивач оскаржив його до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2016 у справі №826/3623/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва - без змін.

Крім того, відповідачем-1 вказано, що позивач у своїй заяві від 29.08.2017 наводить обставини, які вже досліджувались міграційною службою, а нововиявлених деталей щодо обставин проживання та побоювання повернення в Афганістан, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності, позивачем не зазначено.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно частини 5 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у пункті 1 чи пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі № 826/3623/16.

Отже, судом встановлено, що заявникові відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У повторній заяві про надання статусу біженця в Україні позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивачем не наведено нових доказів, які свідчать про утиски позивача в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 29.08.2017 №222 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Таким чином, Державною міграційною службою правомірно було прийнято рішення про відхилення скарги позивача на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 29.08.2017 №391 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд вказує, що дана вимога є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов'язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Крім того, суд зазначає, що у відповідності до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Окрім цього, слід зазначити, що Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом на території Російської Федерації, звідки він прибув до України, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні походження.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 134, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур