Справа № 186/294/16-а
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Справа № 186/294/16-а
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-
13.01.2016 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області (далі - відповідач), в якій просить:
- зобов'язати Виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 8299,95 грн.;
- стягнути з Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 моральний збиток у розмірі 2000,00 грн.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що розпорядженням міського голови від 26.11.2015 №283-ВК відповідно до ч. 1 ст.51 ЗУ №280/97-ВР повноваження позивача, як першого заступника міського голови виконавчого комітету Першотравенської міської ради припинені з 30.11.2015 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. 11.12.2015 позивач із заявою звернувся до відповідача, в якій просив виплатити належну йому суму вихідної допомоги. Листом від 15.12.2015 №2907/05.17 відповідачем відмовлено позивачу у виплаті вихідної допомоги. Позивач із вказаним листом не згоден, вважає відмову протиправною, у звязку з чим просить задовольнити позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2016 (суддя Турова О.М.) провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2016 адміністративну справу направлено до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області за підсудністю.
Постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області (суддя Демиденко С.М.) від 11.05.2016 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.08.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 змінено в частині розподілу судових витрат, в іншій частині постанову залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 31.05.2018 постанову Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.08.2016 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області (суддя Кривошея С.С.) від 27.07.2018 справу передано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду за підсудністю.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.
18.09.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що соціальні гарантії, передбачені ст. 44 КЗпП України, для звільнених у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, тобто виплата вихідної допомоги у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, на позивача не розповсюджується, оскільки згідно з фактичними обставинами спірних правовідносин, позивач фактично звільнений за іншою підставою, а саме у звязку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету (ч. 1. Ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Запис в трудовій книжці позивача щодо звільнення останнього на підставі положень п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України внесені відповідачем помилково. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви.
16.10.2018 позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.
На підставі ч. 3 ст. 194 КАС України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що рішенням сесії Першотравенської міської ради від 22.08.2014 №133-51/VI ОСОБА_1 погоджено та затверджено на посаду першого заступника міського голови.
Розпорядженням міського голови від 24.09.2014 №230-ВК ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника міського голови.
Першотравенська міська рада Дніпропетровської області, керуючись ст. 26, 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, прийняла рішення від 26.11.2015 №167-2/VII «Про припинення повноважень виконавчого комітету Першотравенської міської ради VI скликання та звільнення із займаних посад».
Розпорядженням міського голови від 26.11.2015 №283-ВК припинено повноваження ОСОБА_1 з 30.11.2015 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
11.12.2015 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Листом від 15.12.2015 №2907/05.17 позивачу відмовлено у виплаті вихідної допомоги, мотивуючи тим, що вихідна допомога згідно зі ст. 44 КЗпП України, у розмірі не менше ніж шестимісячний середні заробіток повинна виплачуватись саме при звільненні посадової особи без пояснення причин цього власником або уповноваженим ним органом, тобто коли її повноваження припиняються за відсутності інших підстав для припинення трудового договору. Коли ж повноваження посадової особи припиняються з додаткових підстав, яким є рішення сесії Першотравенської міської ради Дніпропетровської області від 26.11.2015 №167-2/VII «Про припинення повноважень виконавчого комітету Першотравенської міської ради VI скликання та звільнення із займаних посад» та вимоги ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», наслідки у вигляді сплати вихідної допомоги у розмірі не менше шестимісячного заробітку не наступають, оскільки нормами спеціального закону така гарантія посадовій особі місцевого самоврядування не передбачена.
Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) система місцевого самоврядування, з-поміж інших, включає виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону № 280/97-ВР виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону № 280/97-ВР виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Закону № 280/97-ВР виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. Міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 07.06.2006 № 2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-ІІІ) посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 2493-ІІІ посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема, виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст. 20 Закону № 2493-ІІІ крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» цим та іншими законами України.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, до звільнення, був посадовою особою місцевого самоврядування в розумінні ст. 2, 3 Закону № 2493-ІІІ і його повноваження місцева рада припинила у зв'язку із рішенням сесії районної ради про дострокове припинення повноважень першого заступника міського голови виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області ОСОБА_1
Посада, на якій перебував позивач, передбачає обмеження щодо сумісництва і перебування на ній обмежено строком, не лише тим, на який обирається посадова особа та/або орган місцевого самоврядування, але й настанням інших обставин, з якими закон пов'язує припинення повноважень органу місцевого самоврядування та/або посадової особи місцевого самоврядування.
Відтак, проходження служби в органах місцевого самоврядування має свої особливості, а засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування є предметом спеціального законодавчого регулювання.
Суд зазначає, що до правовідносин, пов'язаних з проходженням служби в органах місцевого самоврядування можуть застосовуватися загальні положення трудового законодавства у частині, що не суперечить спеціальним нормам та/або в тій частині, де ці правовідносини спеціальним законодавством не врегульовано.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (зі змінами, внесеними згідно із Законом України № 1255-VІІ від 13.05.2014 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів»), крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Звільнення посадової особи місцевого самоврядування із займаної посади передбачає дотримання й інших гарантій, передбачених трудовим законодавством, у тій частині, яка не суперечить положенням спеціального законодавства або ним не врегульована.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При цьому згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тому, право позивача на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги визначено Законом і цей Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Такі висновки викладені в постановах Верхового суду у справі №823/254/16 від 06.06.2018 року та у справі №186/294/16-а від 31.05.2018 року, якою Верховний Суд повернув справу для нового розгляду.
Згідно до абзацу десятого частини п'ятої статті 353 КАСУ висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Крім того, відповідно до пункту п'ятого ст. 242 КАСУ при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в аспекті спірних правовідносин з урахуванням наведених положень законодавства, припинення повноважень посадової особи місцевого самоврядування є підставою для виплати такій особі вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України.
Оскільки жодних правових підстав щодо невиплати вихідної допомоги у відповідача не було, суд робить висновок про бездіяльність відповідача.
Щодо вимоги про стягнення з виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. на користь позивача, суд зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що протиправною бездіяльністю відповідача як субєкта владних повноважень порушено його права, оскільки така бездіяльність завдала йому страждань.
Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сімї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоровя або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком незаконних дій або бездіяльності відповідача.
Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 2000,00 грн., а також залишає вирішення даного питання на розсуд суду.
Позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено достатніми та належними доказами факт порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд вважає за необхідне позовну заяву задовольнити частково шляхом зобов'язання виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу передбачену ст. 44 КЗпП України у розмірі шестимісячного середнього заробітку.
Водночас суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення з виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошового доходу у звязку із порушенням строків його виплати та середнього заробітку за час затримки у виплаті вихідної допомоги на підставі ст. 117 КЗпП України, оскільки вказана норма передбачає стягнення такої суми по день фактичного розрахунку. Так як на момент розгляду справи фактичний розрахунок з позивачем не проведено суд не може встановити в цій частині бездіяльність відповідача та зобовязати виплатити середній заробіток за весь час затримки у виплаті вихідної допомоги та компенсацію втрати частини грошового доходу у звязку із порушенням строків його виплати. Тобто вказана вимога є передчасною.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд стягує з Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 661,10 грн. відповідно до квитанції №0.0.568017128.1 та судові витрати з оплати судового збору у розмірі 721,20 грн. відповідно до квитанції №0.0.609162355.1.
Керуючись ст. ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 661,10 грн. відповідно до квитанції №0.0.568017128.1 та судові витрати з оплати судового збору у розмірі 721,20 грн. відповідно до квитанції №0.0.609162355.1.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_2