Справа № 423/3203/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року справа №423/3203/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 16 травня 2018 року у справі № 423/3203/17 (головуючий суддя І інстанції - Архипенко А.В.), складену в повному обсязі 16 травня 2018 року в м. Попасна Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06 листопада 2017 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації про:

- визнання дій щодо відмови управління у нарахуванні та виплати позивачу не отриманої допомоги при народженні дитини за період з січня 2015 року по вересень 2016 року;

- зобов'язання управління нарахувати та здійснити виплату позивачу допомоги при народженні дитини за період з січня 2015 року по вересень 2016 року2-3 (а.с. 3-8).

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 16 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано управління нарахувати і здійснити виплату позивачу допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з січня 2015 року по вересень 2016 року. В частині визнання неправомірними дій управління щодо відмови позивачу нарахувати і здійснити виплату позивачу допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з січня 2015 року по вересень 2016 року відмовлено (а.с. 77-79).

Не погодившись з судовим рішенням, Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог та відмовити у задоволені позову в цій частині.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що позивачем пропущено передбачений Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми річний строк від 27 грудня 2001 року № 1751 строк звернення за поновленням допомоги при народженні дитини з дати припинення її виплати, позивач мала можливість вчасно звернутись за отриманням зазначеної допомоги, проте своїм правом не скористалась (а.с. 82-86).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

13 листопада 2018 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1, що вбачається з копії паспорту громадянина України (а.с.5).

Відповідно до копії свідоцтва про народження від 06 листопада 2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Попаснянського районного управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце народження м. Попасна Луганської області) (а.с.7).

Позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Попаснянської РДА із заявою від 20 березня 2017 року про виплату недоотриманої частини державної допомоги при народженні дитини за період з 01 січня 2015 року по 31 серпня 2016 року (а.с.8).

18 травня 2017 року відповідач надав відповідь № 1911/04 в якій зазначено, що виплата допомоги дійсно припинено позивачу з 01 січня 2015 року у зв'язку з тривалою не оплатою, так як сім'я виїжджала за межі України (а.с. 9).

25 вересня 2017 року позивач знову звернулась до відповідача із заявою, в якій просила винести рішення, яким призначити та забезпечити виплату призначеної допомоги за 20 місяців, яка була безпідставно та незаконно припинена та не нараховувалася і не виплачувалася позивачу з 01 січня 2015 року по 15 вересня 2016 року (а.с.10).

У відповіді на цю заяву міститься загальне посилання на Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». При цьому відповідачем в листі зазначено, що згідно Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» виплата допомоги припиняється у випадку, коли батьки дитини разом з дитиною виїхали за кордон, оскільки органи праці та соціального захисту населення в такому разі не мають можливості підтвердити факт забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини». При цьому вимогу позивача про прийняття рішення щодо її заяви проігноровано відповідачем, як і доводи самої заяви (а.с. 11).

Із заяви позивача від 18 жовтня 2017 року вбачається, що вона просила видати належним чином завірену копію рішення, яким управлінням припинено виплату їй допомоги в 2015 році, а в разі його відсутності письмово повідомити, на підставі якого розпорядчого документу припинено виплату та надати копію цього документу. Також позивач просила надати їй відомості про розмір належної їй допомоги за період з 01 січня 2015 року по 15 вересня 2016 рік (а.с.12).

Відповідь на вищевказану заяву не містить а ні рішення (чи взагалі будь-якого розпорядження про припинення виплат) відповідача, а ні посилання на нього; крім того не було повідомлено про належний розмір допомоги за період з 01 січня 2015 року по 15 вересня 2016 рік (а.с.13).

Не погодившись із відмовою у поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно припинив виплату державної допомоги при народженні дитини позивачу, відтак порушене право має бути відновленим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено Законом № 2811-XII та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Стаття 10 Закону № 2811-XII встановлює, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

За приписами ч.ч. 7, 9 ст. 11 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналогічні зобов'язання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах.

Статті 9, 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання державами-учасницями, що сім`ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Згідно п. 13 Порядку № 1751 виплата допомоги припиняється у разі позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Згідно п. 13 Порядку №1751 виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачу призначено виплату державної допомоги при народженні дитини, яка в подальшому була припинена з 01 січня 2015 року.

Позивач вперше звернулась до відповідача із заявою про повернення їй недоотриманої спірної допомоги у березні 2017 року (а.с.8), вдруге у вересні 2017 року (а.с.10) та у жовтні 2017 року (а.с.12).

У відповідях на ці звернення, відповідач посилався на п. 13 Порядку № 1751 та зазначав, що звернення позивача за поновленням виплати допомоги після спливу річного строку після припинення.

Суд апеляційної інстанції вивчивши матеріали справи дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено річний строк звернення до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, оскільки із відповідною заявою вона звернулась із у листопаді 2013 року, відтак посилання апелянта на пропущення річного строку звернення із заявою про поновлення виплати спірної допомоги є безпідставними, при цьому в ході розгляду справи не було встановлено наявність передбачених цим же пунктом підстав для припинення виплати спірної грошової допомоги.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Мотиви та доводи наведені у апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують і є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» позивач має право на отримання допомоги при народженні дитини, передбачені законом підстави для відмови у поновленні її виплати відсутні, а тому суд обґрунтовано прийняв рішення про задоволення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на те, що вона могла дізнатись про припинення виплати спірної допомоги і за кордоном, оскільки відповідач перш за все не мав підстав для припинення виплати спірної допомоги без наявності законодавство встановлених на це підстав.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 16 травня 2018 року у справі № 423/3203/17 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

Г.М. Міронова

І.В. Геращенко