Справа № 2040/7261/18
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 р. Справа № 2040/7261/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шевченко О.В.,

при секретарі - Шаталовій Н.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасникам війни, третя особа: Головне управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_2, з адміністративним позовом до комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасникам війни, третя особа: Головне управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 16.02.2018 року № 1/Х/ХХ1/1 про відмову в наданні колишньому працівнику ГУМВСУ в Харківській області майору міліції ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій; визнати протиправною бездіяльність Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, що полягає у невиконанні постанови суду від 29.11.2017 року в частині неврахування висновків суду у даній справі при прийнятті рішення від 16.02.2018 року про відмову в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_2; зобов'язати Комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни повторно розглянути документи стосовно колишнього працівника ГУМВСУ в Харківській області майора міліції ОСОБА_2, що є підставою для надання йому статусу учасника бойових дій, та прийняти рішення про надання ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що Комісією Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни було допущено протиправну бездіяльність у вигляді неприйняття рішення відносно питання надання позивачу, колишньому працівнику ГУ МВСУ в Харківській області майору міліції ОСОБА_2, статусу учасника бойових дій, за результатами розгляду надісланих на її адресу матеріалів на виконання постанов Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року та від 29.11.2017 року. При цьому, відповідачем протиправно прийнято рішення від 16.02.2018 року про відмову в наданні позивачу статусу учасника бойових дій. Позивач під час проходження служби в органах внутрішніх справ перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань, що підтверджено належними доказами, то, на думку позивача, прийняття відповідачем рішення про надання йому статусу учасника війни є протиправним та порушує його права. Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для зобов'язання Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни повторно розглянути документи, що є підставою для надання йому статусу учасника бойових дій, а також зобов'язання прийняти рішення про надання йому такого статусу. Також порушення відповідачем прав позивача та не прийняття протиправного рішення, на яке не було волевиявлення позивача, є підставою для постановлення судом окремої ухвали.

Представники відповідача та третьої особи у наданих до суду письмових запереченнях проти заявленого позову заперечували та зазначили, що за результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій було встановлено, що надані документи не підтверджують безпосередню участь ОСОБА_2 у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення, у зв'язку з чим рішенням Комісії ОСОБА_2 було надано відмовлено у наданні статусу учасника війни, на думку відповідача, позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідно до вимог положень ст.205 КАС України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що у 2014 році майор міліції ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника відділу управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Харківській області.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 20.05.2015 року № 219о/с позивача було звільнено з органів внутрішніх справ України за власним бажанням.

ОСОБА_2 восени 2015 року звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області із заявою щодо надання йому статусу учасника бойових дій. Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області було зібрано необхідні документи та 25.12.2015 року направлено їх до комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ. Позивач, в подальшому, звернувся до Управління кадрового забезпечення ГУНП в Харківській області та йому стало відомо, що листом Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України від 01 лютого 2016 року Х2 274 дск/12/2/2/03-20І6, зокрема, матеріали щодо нього було надіслано на доопрацювання. Позивач не погодився з зазначеними обставинами та звернувся із позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року у справі №820/2744/16 позовні вимоги ОСОБА_2 до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Скасовано протокол № 1 від 22 січня 2016 року засідання комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) в частині, що стосується ОСОБА_2 колишнього заступника начальника відділу управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Харківській області, майора міліції про надіслання до Національної поліції України на доопрацювання матеріалів щодо надання йому статусу учасника бойових дій. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиконання рішення Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) про доопрацювання матеріалів щодо надання колишньому працівнику ГУМВСУ в Харківській області майору міліції ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій. Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Харківській області повторно подати на розгляд Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України, документів, що є підставою для надання колишньому працівнику ГУМВСУ в Харківській області майору міліції ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане судове рішення набрало законної сили 30.12.2016 року.

Судовим розглядом встановлено, що на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року у справі №820/2744/16 Головним управлінням НП в Харківській області 09.12.2016 року за вих. №804 дск було повторно направлено матеріали на розгляд Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) щодо надання ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій.

Листом від 13.07.2017 року Управління у справах учасників антитерористичної операції МВС України повідомило ОСОБА_3, що Комісією МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни 10.07.2017 року було прийнято рішення про надання позивачу статусу учасника війни.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 10.07.2017 року рішенням Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни №2/ІІ/ХХІ/4 громадянину ОСОБА_2 надано статус учасника війни.

Не погодившись з вказаним рішенням Комісії МВС України позивач оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду, постановою якого від 29.11.2017 року по справі №820/3675/17 адміністративний позов задоволено частково, скасовано рішення Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 10.07.2017 року про надання колишньому працівнику ГУ МВСУ в Харківській області майору міліції ОСОБА_2 статусу учасника війни; зобов'язано Комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни повторно розглянути документи стосовно колишнього працівника ГУМВСУ в Харківській області майора міліції ОСОБА_2 про надання статусу учасника бойових дій з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняти за результатами такого розгляду рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Постанова набрала законної сили 29.12.2017 року.

При винесенні вказаної постанови суд, серед іншого, зауважив, що як встановлено судовим розглядом, прийняття відповідачем рішення за результатами розгляду документів стосовно позивача здійснено з врахуванням норм діючого на момент такого розгляду законодавства, однак постанова КМУ від 20.08.2014 року № 413 була доповнена п.2-1 згідно з постановою КМУ № 602 від 08.09.2016 року, тобто вже після подання документів стосовно позивача до Комісії, а отже з врахуванням встановлених в рамках розгляду справи №820/2744/16 обставин, дія п.2-1 не розповсюджується на дані правовідносини.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, що полягає у невиконанні постанови суду від 29.11.2017 року в частині неврахування висновків суду у даній справі при прийнятті рішення від 16.02.2018 року про відмову в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Статтею 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, діючим законодавством встановлено саме такий порядок оскарження дій субєкта владних повноважень щодо не виконання рішення суду, яким, як встановлено в ході розгляду даної адміністративної справи, позивач і скористався, отже в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Щодо законності рішення Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 16.02.2018 року № 1/Х/ХХ1/1 про відмову в наданні позивачу статусу учасника бойових дій, суд зазначає наступне.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивач в періоди часу: з 17.06.2014 року по 21.06.2014 року, з 07.07.2014 року по 11.07.2014 року, з 27.07.2014 року по 31.07.2014 року перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань, що підтверджується долученим до матеріалів справи копіями наказів ГУ МВС України в Харківській області «Про відрядження працівників ГУМВС України в Харківській області до м. Ізюм», посвідченнями про відрядження.

Як вбачається із витягів з наказів № 31 від 09.10.2014 року та № 193 від 12.07.2015 року Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) у періоди: з 17.06.2014 року по 21.06.2014 року, з 07.07.2014 року по 11.07.2014 року, з 27.07.2014 року по 31.07.2014 року позивач перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань.

Зазначене також підтверджується архівною довідкою Міністерства оборони України від 21.03.2017 року №23/3-299 (№179/і/4526 від 27.04.2017р.)

Довідкою про безпосередню участь особи в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності від 10.12.2015 року № 7/29 дов., виданою позивачу ГУ Національної поліції в Харківській області підтверджено, що позивач дійсно в період з 17.06.2014 року по 21.06.2014 року, з 07.07.2014 року по 11.07.2014 року, з 27.07.2014 року по 31.07.2014р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення АТО. Вказана довідка є чинною, МВС України не скасовувалась.

З пояснень представника позивача встановлено, що позивач восени 2015 року у зв'язку з тим, що Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області самостійно на виконання передбачених законодавством норм не було подано документи стосовно позивача щодо надання йому статусу учасника бойових дій, звернувся самостійно до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області із відповідною заявою про надання йому статусу учасника бойових дій. Зазначені обставини відповідачем та третьою особою під час судового розгляду справи не заперечувались та знайшли своє підтвердження під час розгляду справ №820/2744/16 та №820/3675/17.

Згідно ст.5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (тут і далі в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Абзацом 1 п.19 ст.6 вказаного Закону визначено, що учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов'язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначає Кабінет Міністрів України (абз.2 п.19 ст.6 Закону України №3551-ХІІ).

Постановою КМ України від 20.08.2014р. № 413 затверджений Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, який і визначає процедуру надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, та категорії таких осіб (назва, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктами 2 та 4 вказаного Прядку визначено, що статус учасника бойових дій надається військовослужбовцям (резервістам, військовозобов'язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв'язку, ДСНС, ДПтС, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення).

Суд зазначає, що долучені до матеріалів справи вище перелічені документи, які розглядалися відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення в повній мірі підтверджують той факт, що позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення АТО.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що рішення Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 16.02.2018 року № 1/Х/ХХ1/1 прийнято відповідачем не обґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено, недобросовісно, а отже є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни повторно розглянути документи стосовно позивача та прийняти рішення про надання ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій, суд вважає їх такими що підлягають задоволеною з наступних підстав.

Реалізація суб'єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб'єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов'язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Відповідно до Рекомендацій ОСОБА_4 Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої ОСОБА_4 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб'єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 року № 7, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Так, відповідно до пункту четвертого частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

За приписами пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Аналізуючи дані положення кодексу, можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов'язувати суб'єкта владних повноважень вчиняти певні дії.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.97; Конвенція набула чинності для України 11.09.97.

За приписами частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Крім того, судом враховується, що спірні правовідносини між сторонами тривають значний проміжок часу (з 2015 року), двічі в судовому порядку ОСОБА_2 доводив протиправність рішень відповідача, у відзиві на позов повноважний представник МВС України знову посилався на п.2-1 Порядку №413, тобто на норму, яка взагалі була відсутня на час виникнення спірних правовідносин, на неприпустимість чого вказував суд в постанові по справі №820/3675/17. Вказані обставини дають суду підстави для обґрунтованого сумніву, що в разі зобовязання відповідача тільки розглянути вказане питання спір між сторонами буде остаточно вирішеним і це призведе до поновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним рішень.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13-14, 77, 139, 242-246, 250, 255, 295, пп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: 61166, АДРЕСА_1) до комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасникам війни (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10), третя особа: Головне управління Національної поліції в Харківській області (, адреса: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, буд. 5) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 16.02.2018 року № 1/Х/ХХ1/1 про відмову в наданні колишньому працівнику Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області майору міліції ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій.

Зобов'язати Комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни повторно розглянути документи стосовно колишнього працівника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області майора міліції ОСОБА_2, що є підставою для надання йому статусу учасника бойових дій, та прийняти рішення про надання ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 19 листопада 2018 року.

Суддя Шевченко О.В.