Справа № 826/6085/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2018 року № 826/6085/18

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації

третя особа Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації

про визнання протиправним дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, в якому просив суд: визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві щодо відмови позивачу у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни з моменту звернення до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві з 22.01.2018 із відповідною заявою та видати посвідчення інваліда війни.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги у повному обсязі, відповідач уповноваженого представника у судове засідання не направив, відповіді на відзив не надав.

Третя особа у письмових поясненнях зазначила, що розпорядчі документи, які містяться в архіві Департаменту під грифом «з обмеженим доступом» наявні розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області з питань ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з яких вбачається залучення до формувань Цивільної оборони обласних організацій та установ, довідок про залучення конкретних громадян до формувань Цивільної оборони вказані розпорядження не містять.

15.08.2018 суд на підставі письмової заяви позивача перейшов до розгляду вказаної адміністративної справи в порядку письмового провадження в порядку вимог ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, якому висновком МСЕК №094607 від 08.07.2004 встановлений причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII. Крім того, участь позивача у наслідках ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 (категорія 1) від 03.11.1997. У зв'язку з цим, позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про встановлення статусу інваліда війна, однак відповідач протиправно відмовив позивачу.

Відповідач своїм процесуальним правом на надання відзиву не скористався, у зв'язку з чим, суд розглядає справу за наявними матеріалами справи.

Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані учасниками справи докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_3, позивач з 05.09.1982 працював монтажником на Чорнобильському монтажному управлінні «Спецатоменергомонтаж».

03.11.1997 позивачу було видано посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1) серії НОМЕР_2.

Згідно з наявного в матеріалах справи висновку медико-соціальної (експертної) комісії №094607 від 08.07.2004 вбачається, що позивачу з 01.08.2004 встановлено другу групу інвалідності та 80% втрати працездатності. Причина інвалідності - захворювання пов'язане із впливом аварії на ЧАЕС.

У зв'язку з цим, позивач, вважаючи себе особою, яка має право на встановлення статусу інваліда війни, звернувся до відповідача із відповідною заявою. На підтвердження свого статусу, позивачем до заяви було додано копію висновку медико-соціальної (експертної) комісії №094607 від 08.07.2004.

Відповідач листом від 12.04.2018 №36-1165 відмовив позивачу у встановленні статусу інваліда війни. Підставою для відмови слугувало те, що у позивача відсутні докази про його залучення до складу формувань цивільної оборони.

Позивач вважаючи дану відмову протиправною та такою, що порушує соціальне право позивача звернувся із даним позовом до суду.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України , Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ).

Так, частинами першою та другою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У преамбулі Закону № 796-ХІІ закріплено, що він визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 796-ХІІ, він спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Відповідно до пункту 9 частини другої ст. 7 Закону № 796-ХІІ до інвалідів війни, крім інших категорій громадян, належать також особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Законом № 796-ХІІ передбачено, що для отримання статусу "інваліда війни" необхідно: наявність інвалідності, отриманої внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та підтвердження участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони.

Варто зазначити, що ч. 2 ст. 7 Закону № 796-ХІІ було доповнено Законом України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Таким чином, з 08.07.2004 обов'язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно пункту 9 статті 7 Закону № 3551-XII є наявність у особи інвалідності, отриманої внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони.

Як зазначив у своїх поясненнях позивач, при зверненні до відповідача із заявою він надав на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку лише висновок медико-соціальної (експертної) комісії №094607 від 08.07.2004 та додатково зазначив, що оскільки п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 не передбачено необхідності надання інших, крім висновку МСЕК документів, то факт залучення його до складу формувань цивільної оборони встановлювати не потрібно, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Розглянувши вказані пояснення, суд зазначає наступне.

Положенням про невоєнізовані військові формування цивільної оборони і норми забезпечення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, введеним у дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06.07.1775 №90, передбачалося створення невоєнізованих військових формувань цивільної оброни та комплектування їх особового складу.

Крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Суд зазначає, що чинне на момент аварії на Чорнобильській АЕС законодавство з питань Цивільної оборони, зокрема Положення про Цивільну оборону СРСР, затверджене постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18 березня 2976 року №201-78; накази заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06 червня 1975 року №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29 червня 1976 року №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29 квітня 1986 року №01, від 30 квітня 1986 року №02, від 04 травня 1986 року №16, від 19 травня 1986 року №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Отже, з вищевказаних норм слідує, що не всі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучалися до формувань цивільної оброни та відповідно підпадають під дію п. 9 ст. 7 Закону № 3551-XII.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач отримав другу групу інвалідності у зв'язку із роботами, пов'язаними із наслідками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що, у свою чергу є підставою для надання пільг та компенсацій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII.

Однак, матеріали адміністративної справи не містять жодних доказів того, що підприємство на якому працював позивач було включене до формувань Цивільної оборони по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що в свою чергу, спростовує його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, що є обов'язковою передумовою для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення для даної категорії осіб у розумінні вимог п. 9 ст. 7 Закону № 3551-XII.

За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої ї статті 7 Закону № 3551-ХІІ немає.

Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постановах від 07 червня 2018 року по справі № 377/797/17, від 10 травня 2018 року по справі № 279/12162/15-а.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має вищу юридичну силу, ніж Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, а відтак Законом визначено дві обов'язкових умови, за яких особі може бути надано статус інваліда війни.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає наступне.

У зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, то вимога про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни з моменту звернення до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві з 22.01.2018 із відповідною заявою та видати відповідне посвідчення інваліда війни, як похідна вимога також не підлягає задоволенню.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється з підстав звільнення позивача від сплати судового збору.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( 02225, АДРЕСА_1, іпн НОМЕР_1) відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур