Справа № 826/5900/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 жовтня 2018 року 15:34 № 826/5900/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Каракашьяна С.К., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представників сторін: від позивача - ОСОБА_1, від відповідача - Шокун О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3
до Кабінету Міністрів України
про визнання протиправним та скасування Розпорядження КМУ № 722-р від 11.10.2017 року

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 з позовом до Кабінету Міністрів України та просив визнати протиправним та скасувати Розпорядження Кабінету Міністрів України №722-р від 11.10.2017р. „Про визнання спроможними об'єднаних територіальних громад".

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач зареєстрований за адресою: Миколаївська область, Вознесенський р-н, с. Білоусівка. Село Білоусівка увійшло до складу Дорошівської об'єднаної територіальної громади Вознесенського району Миколаївської області, яка належить до числа об'єднаних територіальних громад, визнаних спроможними згідно оскаржуваним розпорядженням. Позивач стверджує, що оскаржуваним рішенням передбачено утворення ради Дорошівської об'єднаної територіальної громади та ліквідацію Білоусівської сільради Вознесенського району Миколаївської області, що суперечить приписам Конституції України та порушує виборчі права позивача та право на місцевий референдум щодо врегульованого вищезазначеним актом питання. Також позивач стверджує про порушення відповідачем вимог статті 5 Європейської Хартії місцевого самоврядування.

Відповідачем позовні вимоги заперечуються з підстав відповідності прийнятого акту актам вищої юридичної сили, які діяли на момент прийняття оспорюваного акту.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

5 лютого 2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 157-VIII «Про добровільне об'єднання територіальних громад», який, згідно зі статтею 1 регулює відносини, що виникають у процесі добровільного об'єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, а також добровільного приєднання до об'єднаних територіальних громад.

Розділом IV «Прикінцеві положення» даного Закону статтю 6 Закону України «Про місцеве самоврядування» було викладено в іншій редакції та визначено, зокрема, що територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об'єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову (ч. 2 статті 6).

Частиною четвертою статті 9 Закону України "Про добровільне об'єднання територіальних громад" передбачено, що Кабінет Міністрів України може визнати об'єднану територіальну громаду спроможною, за умови її утворення в порядку, визначеному розділом II цього Закону, навколо населеного пункту, визначеного перспективним планом формування територій громад Автономної Республіки Крим, області як адміністративного центру об'єднаної територіальної громади, а також якщо кількість населення об'єднаної територіальної громади становить не менше половини кількості населення територіальних громад, які мали увійти до такої об'єднаної територіальної громади відповідно до перспективного плану формування територій громад Автономної Республіки Крим, області.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, вищезазначеними правовими нормами обов'язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, на думку суду, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч.2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві, зокрема, «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Отже, з огляду на практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних так і не матеріальних.

В даному випадку позивач стверджує про порушення фундаментального конституційного права позивача обирати та бути обраним (виборчого права) та права на участь в референдумі щодо об'єднання територіальних громад.

Щодо зазначених посилань суд зауважує, що право позивача обирати та бути обраним існує як з урахуванням оскаржуваного розпорядження, так само, як існувало без нього. При цьому суд доходить висновків, що сама по собі зміна меж адміністративно - територіальних одиниць та, відповідно, виборчих округів, прав позивача не порушує.

Суд вважає, що оскаржуване розпорядження, хоча й містить деякі ознаки нормативно - правового акту, проте, є розпорядчим актом, який не створює інших, ніж існували, прав та обов'язків.

Натомість, можливе порушення прав позивача актами вищої юридичної сили, на підставі яких було прийнято оспорюване розпорядження, може бути підставою для оскарження у відповідному порядку саме цих актів, зокрема, Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад».

З огляду на викладене та керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст складено 14.11.2018.

Головуючий суддя С.К. Каракашьян

Судді П.О. Григорович

І.В. Смолій