Справа № 806/2251/18
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. Житомир справа № 806/2251/18

категорія 10.3.4

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідність за 2017 рік,

встановив:

Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка суму адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 22539,51 грн. Вимоги мотивувало тим, що в порушення вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" відповідачем норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - штатних працівників облікового складу за 2017 рік у кількості 1 робочого місця виконано не було, адміністративно - господарські санкції у розмірі 22050,00 грн до 15 квітня 2018 р. самостійно не сплачено. Внаслідок несплати санкцій відповідачу нараховано пеню в розмірі 489,51 грн, однак заборгованість в загальній сумі 22539,51 грн в добровільному порядку погашена не було. Несплата адміністративно - господарських санкцій і пені відповідачем, на думку позивача, негативно відображається на формуванні Державного бюджету, тому кошти в загальній сумі 22539,51 грн слід стягнути в судовому порядку.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання у справі.

Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Шевченка направлено до суду відзив на позов з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечуючи проти пред'явлених позовних вимог відповідач стверджує, що відповідно до норм ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" щомісячно повідомляло центр зайнятості про наявність посади для працевлаштування інваліда, тобто вживав необхідних заходів для не допущення правопорушення. Враховуючи вказане та те, що в діях відповідача відсутня вина щодо не працевлаштування інваліда, ПСП ім.Шевченка вважає, що підстави ддл застосування адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць та нарахування пені відсутні. До відзиву відповідачем приєднано копії звітності Інформація про попит на робочу силу (вакансії) за січень - грудень 2017 року.

Представник позивача до суду не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача з'явилася до суду, позов не визнала, подала клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом постановлено протокольну ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Шевченка є юридичною особою - роботодавцем.

У лютому 2018 року відповідачем до Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік (форма № 10-ПІ). За даними цього звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу в 2017 році підприємства становила 12 осіб, з яких жодного працівника, якому відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. При цьому у звіті визначено, що кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", повинна становити 1 особу.

Відповідно до даних звіту, позивач дійшов висновку, що Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Шевченка норматив стосовно працевлаштування інвалідів у 2017 році не виконано у кількості 1 особи з інвалідністю та розраховано суму адміністративно - господарських санкцій в розмірі 22050,00 грн, яку необхідно було самостійно відповідачу перерахувати до Державного бюджету (претензія за невиконання нормативу робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю у 2017 році № 13/18, направлена Керівнику ПСП ім. Шевченка за вих. № 04-47/192 від 21.03.2018).

У зв'язку із несплатою нарахованої суми адміністративно-господарських санкцій в сумі 22050,00 грн Житомирським обласним відділення Фонду соціального захисту інвалідів нараховано відповідачу пеню в розмірі 489,51 грн. Наведене підтверджено розрахунком пені, наданим позивачем.

Загальна сума заборгованості Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка перед Житомирським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів складає 22539,51 грн і належить стягненню, на думку позивача, в судовому порядку.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій і пені та, відповідно, встановлюючи в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій, суд ураховує наступне.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) визначено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

За змістом статті 19 Закону для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Так, у частині першій цієї статті Закону визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (ч. 2 ст. 19 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В силу приписів частини першої статті 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

При цьому суд наголошує, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

У контексті наведеного суд відмічає, що, згідно зі частиною першою статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону (ч. 3 ст. 19 Закону).

Згідно зі ст. 18-1 Закону, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що на відповідача, як працедавця, покладено обов'язок створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. В той же час, вказаний обов'язок не супроводжується обов'язком відповідача здійснювати пошук інвалідів для працевлаштування.

За змістом положень пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 № 5067-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавці зобов'язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Форму звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок подання форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 N 316 "Про затвердження форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання", зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 р. за N 988/23520.

Відповідно до п. 5 Порядку подання форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого вказаним наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 N 316 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05 грудня 2016 року N 1476), форма N 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Актуальність зазначених у формі N 3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв'язку (п. 4 згаданого Порядку).

Матеріалами справи підтверджено, що впродовж 2017 року відповідачем до Баранівського районного центру зайнятості щомісяця подавалась звітність, форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", якою повідомлено уповноважений орган про наявність на підприємстві вакансії "підсобний робітник" для працевлаштування, зокрема, осіб з обмеженими фізичними можливостями.

Копії звітності (форма № 3-ПН) ПСП ім. Шевченка за січень - грудень 2017 року, прийнятої Баранівським районним центром зайнятості, долучені до матеріалів справи.

Доказів того, що відповідач відмовляв інвалідам у прийнятті на роботу матеріали справи не містять.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач як роботодавець у 2017 році вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, свій обов'язок зі створення робочих місць для інвалідів виконав, причини непрацевлаштування інвалідів не залежали від самого роботодавця, а тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженим органом необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватися.

Аналогічна правова позиція була висловлена в постановах Верховного Суду України від 20 червня 2011 року (справа № 21-60а11), від 16 квітня 2013 року (справа № 21-81а13) та підтримана Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року (справа № 820/2124/16) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 812/1136/18).

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Житомирським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів суду доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовляло інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не надано.

З огляду на викладене та предмет спору у даній справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка адміністративно - господарських санкцій та пені у загальному розмірі 22539,51 грн.

Таким чином, позов Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів слід залишити без задоволення.

В силу приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати понесені позивачем у вигляді сплати судового збору стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 250, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Домбровського, 38, м. Житомир, 10003, ) до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка (вул. Шевченка, 2, с.Радулин, Баранівський район, Житомирська область, 12716, ) про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідність за 2017 рік відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко