Справа № 1740/2278/18
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2018 року м. Рівне №1740/2278/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської місцевої прокуратури про визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Рівненської місцевої прокуратури, про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо проведення перевірки за заявою позивача від 16.07.2018. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час ознайомлення з матеріалами особової справи в установі виконання покарань ним було встановлено, що наявний у ній вирок Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001, згідно з яким він відбуває покарання в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)", не був підписаний усім складом суду, який виносив рішення, що суперечить вимогам чинної на той час Інструкції з діловодства у Верховному Суді Автономної Республіки Крим, обласному, міжобласному, Київському і Севастопольському міських, районному (міському) судах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 13.03.1997 №22/5. З огляду на вказане, позивач звернувся до Рівненської місцевої прокуратури для здіснення нею нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень. Позивач вказує, що за наслідками перевірки відповідач на підставі ч.3 ст.26 Закону України "Про прокуратуру" мав негайно звільнити його з місця позбавлення волі, оскільки невірно завірена копія вироку не може бути підставою для відбування ним покарання. Проте, листом від 26.07.2018 за №33-170-18, відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського нагляду. З наведених підстав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що заява позивача була розглянута належним чином і рішення прийняте за результатом розгляду є правомірним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства. Також зазначив, що в силу приписів статті 26 Закону України "Про прокуратуру" органи прокуратури під час здійснення нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах звільнити особу з місць позбавлення волі за наявності вищевказаних копій судових рішень України, які належним чином завірені та знаходяться в особових справах засуджених. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що ч.3 ст.26 Закону України "Про прокуратуру" чітко визначає обов'язок прокурора винести постанову про звільнення особи, яка незаконно (зокрема, за відсутності відповідного судового рішення) перебуває у місці позбавлення волі. Оскільки, наявна в особовій справі позивача копія вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001 не засвідчена належним чином, тому вона не може бути підставою для відбування ним показання, а відповідач за наслідками розгляду його заяви мав прийняти постанову про його звільнення з місця позбавлення волі

Ухвалою суду від 07.09.2018 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач, якого вироком колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001 засуджено до довічного позбавлення волі, відбуває покарання у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)".

19.07.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив провести перевірку на відповідність нормам законодавства України вироку колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001, оскільки під час ознайомлення з матеріалами особової справи в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)" було встановлено, що в справі наявна копія вироку, яка не підписана суддями, які виносили рішення. Також, у зв'язку з незаконним утриманням в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)", тобто без належно оформленої копії вироку, просив на підставі ч.3 ст.26 Закону України "Про прокуратуру" прийняти постанову про його звільнення з місць позбавлення волі.

За наслідками розгляду вказаної заяви, відповідач листом від 26.07.2018 за №33-170-18 повідомив позивачу про відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування. Свою відповідь відповідач обґрунтував тим, що у ході перевірки ним були вивчені матеріали особової справи позивача та з'ясовано, що у ній знаходиться копія вироку Апеляційного суду м. Севастополь, завірена гербовою печаткою суду і підписана одним із суддів та копія ухвали Верховного Суду України, завірена аналогічним чином. Відповідно до ст. 339 КПК України в редакції 1960 року, вирок підписують усі судді чи один суддя, коли справа розглядалась ним одноособово. Статтями 344, 349 згаданого кодексу було передбачено отримання засудженими лише копії вироку.

Також, відповідач зазначив, що Верховний Суд України у своєму узагальненні від 01.08.2004 «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення» зазначив, що оригінал судового рішення виготовляється в єдиному екземплярі та зберігається у справі. Копію судового рішення потрібно видавати із зазначенням, що це - «копія» та що вона звірена з оригіналом, підписана посадовою особою, яка її звіряла і видавала. Підпис посадової особи на копії судового рішення має бути завірений печаткою того суду, який її видав.

Окрім того, відповідач розяснив, що відповідно до статті 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, прокурор відповідно до Закону України «Про прокуратуру», здійснює нагляд за додержанням законів в органах і установах виконання покарань при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Вважаючи, що відповідачем допущена бездіяльність щодо розгляду його заяви, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантовано право на отримання, зберігання та поширення інформації. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно із ч.2 ст.26 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон України ), прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян в органах та установах, шляхом проведення регулярних перевірок, а також у звязку з необхідністю належного реагування на відомості про можливі порушення законодавства, що містяться у скаргах, зверненнях чи будь-яких інших джерелах. У межах реалізації зазначеної функції прокурор має право залучати відповідних спеціалістів.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, а також забезпечення громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення, регулюються Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі Закон України від 02.10.1996 №393/96-ВР).

Відповідно до ст.3 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Так, вимоги до звернення встановлені ст. 5 вказаного Закону, де зазначено, що письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного звязку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, імя, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби звязку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Згідно із ст.16 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Як зазначено, в ст.18 цього Закону, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Статтею 19 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

- об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У відповідності до ст. 20 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Матеріалами справи підтверджується, що до відповідача надійшла заява позивача щодо проведення перевірки на відповідність нормам законодавства України вироку колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001, згідно з яким він відбуває покарання, в порядку звернення громадян, передбаченому Законом України від 02.10.1996 №393/96-ВР.

На виконання вимог Закону України від 14.10.2014 №1697-VII, відповідачем, в межах своїх повноважень здійснено перевірку матеріалів особової справи позивача та встановлено, що у ній знаходить копія вироку колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001, завірена гербовою печаткою суду і підписана одним із суддів.

За наслідками проведення перевірки позивачу була надана відповідь, в якій пояснено, що відповідно до ст.339 КПК України в редакції 1960 року, вирок підписують усі судді чи один суддя, коли справа розглядалась ним одноособово. Статтями 344, 349 вказаного кодексу передбачено отримання засудженим лише копії вироку.

Крім того, у відповіді здійснено посилання на узагальнення Верховного Суду України "Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення", в якому зазначено, що оригінал судового рішення виготовляється у єдиному екземплярі та зберігається у справі, вимоги до оформлення копій судових рішень і процес їх видачі регламентуються відповідно до загальних правил діловодства. Копію судового рішення потрібно видавати із зазначенням, що це - "копія" та, що вона звірена з оригіналом, підписана посадовою особою, яка її звіряла і видавала. Підпис посадової особи та копії судового рішення має бути завірений печаткою того суду, який його видав.

Також, зауважено, що згідно із п.4.15.1 Інструкції про роботу відділів (груп, старших інспекторів) установ виконання покарань та слідчих ізоляторів по контролю за виконанням судових рішень, затвердженої наказом Державного департаменту з питань виконання покарань, відповідний підрозділ виправної колонії вправі запросити з суду, який постановив рішення, нову копію вироку, якщо гербова печатка, якою його завірено, викликає сумнів.

Вказано, що копія вироку, яка наявна у особовій справі позивача повністю відповідає вимогам законодавства та не викликає сумнівів у достовірності.

Тобто, при проведені перевірки фактів порушення прав та свобод позивача, викладених у його заяві від 16.07.2018, відповідачем в повній мірі дотримано вимоги ст.19 та ст.20 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР, в частині об'єктивності, всебічності і вчасності розгляду заяви та надано вичерпну, повну відповідь про відсутність відстав для вжиття заходів прокурорського реагування.

Разом з тим, що стосується незгоди позивача щодо не вжиття заходів реагування посадовими особами прокуратури, то суд звертає увагу на те, що вказані питання не розглядаються в порядку адміністративного судочинства, оскільки в даній адміністративній справі суд перевіряє дотримання відповідачем порядку розгляду звернення позивача, встановленого Законом України від 02.10.1996 №393/96-ВР.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач не довів правомірності обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

При зазначених обставинах, вимоги позивача не правомірні, не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права не знайшов свого підтвердження у ході розгляду справи, то у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України відсутні, оскільки ухвалою суду від 13.11.2018 позивач був звільнений від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Рівненської місцевої прокуратури про визнання бездіяльності протиправною відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 (Державна установа "Городищенська виправна колонія (№96)", 35341, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, серія та номер паспорта громадянина України АК 244342);

2) відповідач - Рівненської місцевої прокуратури (33001, м. Рівне, вул. Гарна, 29, ).

Суддя Комшелюк Т.О.