Справа № 826/16282/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 листопада 2018 року № 826/16282/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції у м.Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві в особі ліквідаційної комісії, Начальника управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в м.Києві Андрієвського Анатолія Михайловича
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (ГУ НП у м. Києві), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (Ліквідаційна комісія, ГУ МВС України у м. Києві), начальника Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в місті Києві Андрієвського А.М. (начальник УДСО при ГУ МВС України у м. Києві), в якому просив: визнати відсутність повноважень у начальника УДСО при ГУ МВС України у м. Києві звільняти працівників, прийнятих на службу в органи внутрішніх справ; визнати протиправним та скасувати наказ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 06.11.2015 року № 487о/с «По особовому складу» в частині його звільнення з органів МВС; поновити його на роботі та в зв'язку з ліквідацією ГУ МВС України у м. Києві перевести його на роботу за відповідною посадою в званні майора у ГУ НП у м. Києві; зобов'язати ГУ МВС України у м. Києві в особі ліквідаційної комісії змінити у його трудовій книжці запис про звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства; стягнути з ГУ НП у м. Києві на його користь за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його звільнено з роботи з грубими порушеннями вимог законодавства, а тому наказ про його звільнення є протиправним та підлягає скасуванню. Також його слід поновити на роботі та в зв'язку з ліквідацією ГУ МВС України у м. Києві перевести його на роботу за відповідною посадою у ГУ НП у м. Києві та стягнути на його користь середній заробіток за період вимушеного прогулу.

УДСО при ГУ МВС України у м. Києві подало письмове заперечення на адміністративний позов, в якому зазначає, що звільнення ОСОБА_1 було здійснене з дотриманням вимог законодавства, оскільки згідно з рішенням кадрової комісії Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві його не було рекомендовано для прийняття на службу в поліцію охорони в зв'язку з неналежним виконанням службових обов'язків. Також у зв'язку з ліквідацією міліції як органу поновлення позивач на посаді, яку він займав перед звільненням, є неможливим. Водночас він може бути прийнятий на службу в поліції на загальних засадах. Крім того. Відповідач наголошує, що право начальника УДСО при ГУ МВС України у м. Києві призначати та звільняти з посад співробітників управління прямо передбачене п. 8.5 відповідного Положення.

ГУ НП у м. Києві та ГУ МВС України у м. Києві подали спільне письмове заперечення на адміністративний позов, в якому зазначають, що звільнення ОСОБА_1 було здійснене з дотриманням вимог законодавства, оскільки він у встановлений законом строк не подавав про прийняття його на службу в органи Національної поліції. Також зазначають, що відсутні підстави поновлення позивача в органах Національної поліції, оскільки останнє не є правонаступником ліквідованих органів міліції. А відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того. Відповідач зазначають, що позивач подав даний позов з пропуском місячного строку, встановленого ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на день подання позову), що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Проаналізувавши наявні у справі матеріали, суд перейшов до подальшого розгляду справи без участі представників сторін у порядку письмового провадження.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як встановив суд, ОСОБА_1 з 01.09.1994 року проходив службу в органах внутрішніх справ, останньою посадою перед звільненням була посада командира взводу № 3 спеціальної групи затримання Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві.

Наказом начальника УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 06.11.2015 року № 487/с «По особовому складу» ОСОБА_1 було звільнено у запас у зв'язку з скороченням штатів згідно з п. 64 «г» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.

Позивач вважаючи вищезазначений наказ протиправним звернувся до суду для захисту своїх прав.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, ознайомившись із доводами позивача та відповідачів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до пп. «г» п. 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію України», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Даний Закон був опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015 року.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Суд вважає, що з врахуванням змісту наведеної норми в даному випадку відсутній обов'язок в ГУ МВС України у м. Києві щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Проаналізувавши положення наведених норм, суд зазначає, що для звільнення працівників міліції за скороченням штатів обов'язковими є наступні умови: скорочення штату, пропонування посади, відмова працівника.

Також Законом України «Про Національну поліцію України» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема, прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідачі стверджують, що звільнення ОСОБА_1 відбулося в зв'язку з повною ліквідацією установи, в якій він проходив службу - УДСО при ГУ МВС України у м. Києві.

Щодо такого твердження суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 року у справі № 21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у м. Києві з одночасним утворенням ГУ НП у м. Києві.

При цьому, в Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1139 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2015 р. № 834» встановлено, що органи поліції охорони, утворені як територіальні органи Національної поліції, є правонаступниками Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ та відповідних державних установ Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, що ліквідуються в установленому законодавством порядку.

Таким чином, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

На думку суду, зазначене вище правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст. 3 Закону України «Про міліцію» та ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація відповідних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Також суд враховує, що в постанові від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» не було передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи дану обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд дійшов висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Однак у спірному випадку ГУ МВС України у м. Києві у встановлений законодавством строк, а саме до 05.11.2015 року, не запропонувало ОСОБА_1 жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Враховуючи, що обов'язок запропонувати посаду відповідно до змісту наведеної норми та правової позиції Верховного Суду України покладається саме на роботодавця, суд вважає помилковим посилання відповідачів на ту обставину, що ОСОБА_1 в період з 07.08.2015 року до 06.11.2015 року з рапортом щодо звільнення з органів внутрішніх справ в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався.

Також суд вважає безпідставним і не враховує при вирішенні справи посилання УДСО при ГУ МВС України у м. Києві на ту обставину, що згідно з рішенням кадрової комісії Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 26.10.2015 року та відповідним поданням начальника Дніпровського РВ УДСО позивача не було рекомендовано для прийняття на службу в поліцію охорони в зв'язку з неналежним виконанням службових обов'язків, оскільки чинним на той час законодавством не було передбаченого такої процедури і необхідності надання рекомендацій чи погодження безпосереднім керівником переведення співробітників органів внутрішніх справ на службу в новостворені органи поліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 06.11.2015 року № 487о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 із служби в органах внутрішніх справ у запас в зв'язку з скороченням штатів є протиправним і підлягає скасуванню, а позов у відповідній частині - задоволенню.

Щодо вимоги позивача про поновлення його на роботі та переведення його в зв'язку з ліквідацією ГУ МВС України у м. Києві на роботу за відповідною посадою у ГУ НП у м. Києві, суд зазначає наступне.

Як встановив суд, позивач не був призначений на посаду в органах національної поліції, в зв'язку з чим вимога про не підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до п. 24 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді.

Таким чином, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд вважає, що ОСОБА_1 слід поновити на посаді, яку він займав перед звільненням з органів внутрішніх справ, а саме командира взводу № 3 спеціальної групи затримання Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві, оскільки законодавство не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, в даному випадку суд, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на день розгляду справи УДСО при ГУ МВС України у м. Києві та ГУ МВС України у м. Києві перебувають у стадії припинення, але щодо них не внесений запис про припинення, тобто дані установи не є ліквідованими.

При цьому, в даному випадку суд вважає можливим і необхідним для повного захисту порушених прав позивача відповідно до положень ч. 2 ст. 9 КАС України вийти за межі заявлених ним позовних вимог.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КСАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Разом з тим, на думку суду, не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання ГУ МВС України у м. Києві в особі ліквідаційної комісії внести змінити у його трудовій книжці оскільки відповідно до норм «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, записи в трудовій книжці вносяться на підставі відповідних наказів.

У випадку, якщо позивач вважає, що внесений в його трудову книжку запис не відповідає вимогам законодавства, він має право відповідно до п. п. 2.6.-2.8 зазначеної Інструкції звернутись до установи, яка вносила цей запис чи її правонаступника із заявою про внесення відповідних виправлень. Однак у спірному випадку позивач не надав доказів такого звернення, а тому суд дійшов висновку, що дана позовна вимога є передчасною і не підлягає задоволенню.

Також не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання відсутності повноважень у начальника УДСО при ГУ МВС України у м. Києві звільняти працівників, прийнятих на службу в органи внутрішніх справ, оскільки п. 8.6 розділу 8 «Положення про Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в місті Києві», затвердженого наказом Департаменту державної служби охорони при МВС України від 10.02.2014 року № 13 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), таке право керівника було передбачене безпосередньо.

Крім того, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з таких підстав.

Як зазначено вище, перед звільненням позивач працював на посаді командира взводу № 3 спеціальної групи затримання Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві, тобто перебував у трудових відносинах безпосередньо з цим підрозділом, а не з ГУ НП у м. Києві, а тому вимога про стягнення спірного грошового забезпечення з останнього, на думку суду, не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку ГУ НП у м. Києві є неналежним відповідачем.

Водночас суд роз'яснює позивачу, що він має право звернутися з даною вимогою до належного відповідача.

Керуючись ст. 77, 139, 242, 243, 251, 255, 371 КАС України,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в місті Києві від 06 листопада 2015 року № 487о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів МВС.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді командира взводу № 3 спеціальної групи затримання Дніпровського районного відділу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в місті Києві з 07 листопада 2015 року.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська