Справа № 810/2812/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м.Київ справа № 810/2812/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про стягнення компенсації

Суть спору: ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просить суд стягнути на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 21255,57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, а саме одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена лише 05.03.2018, у той час, як ОСОБА_1 звільнений із органів поліції з 30.12.2017.

На думку позивача, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, передбачену ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмовий відзив, в якому у його задоволенні просив відмовити, посилаючись на те, що після звільнення позивача зі служби в поліції йому була нарахована одноразова грошова допомога при звільненні. Крім того, зазначає, що норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки пріоритетними є норми спеціального законодавства, якими не передбачено необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні саме в день звільнення зі служби.

Присутній у судовому засіданні 23.08.2018 позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 23.08.2018 представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

В судове засідання 18.09.2018 сторони не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно.

18.09.2018 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно із ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи подане позивачем клопотання, протокольною ухвалою суду від 18.09.2018 було постановлено здійснити подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2, виданим Бориспільським РВ Управління ДМС України в Київській області 16.07.2015 (а.с.17-18).

Як вбачається з послужного списку (особистий номер А-034786), у період з 27.06.2005 по 06.11.2015 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 29.12.2017 - в органах Національної поліції України (а.с.46-50).

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області «По особовому складу» від 29.12.2017 № 776 о/с майора поліції ОСОБА_1 (0055479), начальника сектору логістики та матеріально-технічного забезпечення Бориспільського відділу поліції, 29.12.2017 звільнено зі служби на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.67).

З вказаного наказу вбачається, що станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років становить 25 років і 6 днів, вислуга років для виплати одноразової допомоги при звільненні складає 5 років 7 місяців і 4 дні, вислуга років на пільгових умовах - 7 років 10 місяців 8 днів, а усього вислуга років становить 32 роки 10 місяців 14 днів.

Відповідно до банківської виписки ПАТ АТ «Приватбанк» від 28.03.2018 (а.с.7-8) та листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Київській області від 07.08.2018 №1087/109/29/1-18 (а.с.71) позивачу було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 13188,66 грн. та з урахуванням утримання обов'язкових платежів 05.03.2018 було перераховано на розрахунковий рахунок 129992,83 грн.

03.08.2018 Головним управлінням Національної поліції в Київській області було видано наказ «По особовому складу» №398 о/с, яким внесено часткову зміну до пункту наказу Головного управління від 29.12.2017 №776 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 начальника сектору логістики та матеріально-технічного забезпечення Бориспільського відділу поліції, а саме текст: «вислуга років на пільгових умовах - 07 років 10 місяців 08 днів; усього вислуги років - 32 роки 10 місяців 14 днів» викласти в редакції: «вислуга років на пільгових умовах - 07 років 11 місяців 12 днів; усього вислуги років - 32 роки 11 місяців 18 днів» (а.с.68).

Позивач вважає, що затримка виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на 63 календарних дні є неправомірною, сталась з вини відповідача, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду про стягнення компенсації в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з приводу чого суд зазначає таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 р. № 2262-XII (далі - Закон № 2262-ХІІ) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до вимог ч.4 ст.9 Закону № 2262-ХІІ виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

На виконання Закону №2262-ХІІ і Постанови Верховної Ради України про порядок введення в дію цього Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 17 липня 1992 р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393).

Згідно з вимогами пункту 10 Постанови №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Кодексом законів про працю України врегульовано трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2015 р. № 988, постановою від 17 липня 1992 р. № 393.

Зазначені норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абз.2 п.2 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.1999 №13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

При цьому, суд зазначає, що непоширення норм КЗпП на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Згідно з п.1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11 листопада 2015 р. № 988 грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підстави для висновку, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм КЗпП стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Як вбачається зі ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 р., незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до вимог ст. 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) також дійшов висновку, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Згідно з вимогами ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Закону підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 07.02.2018 у справі №806/534/16 зазначив про те, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Згідно з ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності органу Національної поліції за затримку розрахунку при звільненні особи рядового і начальницького складу органів Національної поліції суд вбачає наявними підстави для застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України.

Відповідно до вимог п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 р. №13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 08.11.2005 у справі Кечко проти України, та від 10.03.2011 у справі Сук проти України зазначив, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Доказів відсутності власної вини щодо несвоєчасної виплати позивачу одноразової допомоги відповідачем не надано.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що календарними місяцями, що передують звільненню позивача, є жовтень та листопад 2017 року.

Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Київській області від 25.07.2018 №535 за жовтень 2017 року позивачу було нараховано 10550,93 грн., за листопад - 9533,70 грн. Грошове забезпечення позивачу було нараховано за 31 робочий день у жовтні та за 30 робочих днів у листопаді (а.с.54).

Отже, середньоденне грошове забезпечення за жовтень-листопад 2017 року становить 329 грн. 26 коп. (10550,93 + 9533,70 : 61).

Як вбачається з матеріалів справи, днем звільнення позивача є 29.12.2017, днем остаточного розрахунку при звільненні є 05.03.2018. Отже, період, за який підлягає стягненню сума середнього заробітку є період з 30.12.2017 по 05.03.2018, тривалістю у 66 днів.

Враховуючи, що відповідач затримав розрахунок при звільненні з позивачем на 66 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 21731,16 грн. (329,26 х 66).

Натомість, звертаючись до суду, позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21255,57 грн., тобто на 475,59 грн. менше, ніж розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований судом. При цьому суд зазначає, що позивачем до розрахунку суми прийнято до уваги суму середньоденного грошового забезпечення у розмірі 337,39 грн., без посилання на джерело саме такої суми середньоденного грошового забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Пунктом 10 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою відновлення порушеного права позивача на стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у порядок та спосіб, передбачений законодавством, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21731,16 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як визначено вимогами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав доказів, які б спростовували доводи позивача, чи підтвердили відсутність власної вини у спірних правовідносинах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов у повному обсязі.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (ідентифікаційний код 40108616, місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул.Володимирська, буд.15) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: 08300, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21731,16 грн. (двадцять одна тисяча сімсот тридцять одна грн. 16 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено 06.11.2018.

Суддя Кушнова А.О.