Справа № 820/3667/18
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 820/3667/18

Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Макаренко Я.М. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2018 по справі № 820/3667/18, суддя Бабаєв А.І., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004

за позовом ОСОБА_1

до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з адміністративним позовом до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, в якому просила суд:

- визнати неправомірним рішення про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1, викладене в відмові Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №12602/42-10 від 08.11.2017 року;

- зобов'язати Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2018 по справі № 820/3667/18 відмовлено в задоволенні позову.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, та зазначає, що судом першої інстанції помилково встановлено, що відповідачем не приймалось рішення про відмову у поновленні пенсії. Вважає, що припинення нарахування та виплату пенсії, у зв'язку із тим, що позивач проживає в іншій країні, є грубим порушенням конституційних прав. Зазначив, що діюче пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Позивач посилався на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп2009, яким визнано неконституційними положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, та зазначає, що дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати їй пенсії є неправомірними. Просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2018 по справі № 820/3667/18 скасувати та прийняти нове рішення, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Фіксування судового засідання по справі за допомогою звукозаписувального пристрою згідно ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України. Позивач мешкала за адресою: смт Ківшарівка, Куп'янський район, Харківська область, Україна.

По досягненні пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу позивачу 02.09.1996 року була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон.

26.11.1998 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

28.09.2017 року до Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області звернувся представник позивача, який діє на підставі виданої довіреності, посвідченої нотаріально з письмовим зверненням до якого було долучено заяву позивача про призначення/перерахунок пенсії, копію паспорта позивача для виїзду за кордон, копію трудової книжки позивача та копію пенсійного посвідчення.

Листом Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №12602/42-10 від 08.11.2017 року було розглянуто вищевказане звернення та повідомлено, що відповідно до п.1.5 Порядку №22-1, заява про поновлення виплати пенсії, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Відповідно до п.2.9. Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). У зв'язку з вищевикладеним повідомлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 для поновлення виплати пенсії необхідно особисто звернутися до управління з відповідними документами.

Не погодившись з відмовою у поновленні виплати пенсії, позивач звернулась з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою встановленого зразка про призначення та виплату пенсії за віком відповідно до вимог статті 44 Закону №1058-IV, та необхідним пакетом документів для поновлення виплати пенсії, а відтак відповідач не мав достатніх законних підстав для прийняття рішення щодо поновлення раніше призначеної пенсії, тому діяв у межах повноважень, наданих Законом.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 цього Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп200 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В Рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп200 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення, визначено звернути увагу Верховній Раді України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Відповідно до Закону України "Про Конституційний Суд України", а також рішення Конституційного суду України від 14.12.2000 року № 15-рп/2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з 07 жовтня 2009 року. Тобто з 07 жовтня 2009 року відпали встановлені п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підстави для припинення виплати пенсії, а припинені виплати пенсій поновлюються.

Аналогічна правова позиція також викладена в рішенні Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі №608/1189/14-а.

Таким чином, після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на поновлення виплати пенсії за віком незалежно від того, що позивач проживає в Ізраїлі.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 2.8 Порядку передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Аналізуючи викладені вище норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява про поновлення виплати пенсії може бути подана пенсіонером особисто або його законним представником, при цьому заява може бути подана до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Відповідно до пункту 2.9 якого особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

З матеріалів справи встановлено, що 28 вересня 2017 року представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав безпосередньо до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області особисту заяву позивача про поновлення пенсії, яка нотаріально посвідчена та апостильована та необхідні документи, а саме: копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який засвідчений нотаріусом в Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого підтверджено печаткою апостиль (а.с.31-49), копію трудової книжки, копію пенсійного посвідчення, копію картки платника податків (а.с. 50-71).

Відповідно до підпункту "б" пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 р. паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не визначено вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред'являти заявнику, коли він звертається з заявою про призначення пенсії.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про недотримання позивачем встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачем подано до пенсійного органу заяву встановленого зразка про призначення та виплату пенсії за віком та необхідний пакет документів, передбачений Порядком №22-1, а відтак відповідач не мав законних підстав для відмови позивачу у поновленні виплати пенсії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №12602/42-10 від 08.11.2017 року про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 неправомірним та необґрунтованим.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Враховуючи встановлене, колегія суддів зазначає, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права у порядку та строки встановленому законом. Отже, після прийняття та опублікування рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався шестимісячний строк звернення до суду.

З матеріалів справи встановлено, ОСОБА_1 подала заяву про поновлення виплати пенсії до пенсійного органу лише 28.09.2017 року, тобто створила залежні від неї передумови для поновлення виплати пенсії.

Разом з тим, за захистом порушеного у 2009 році права позивач звернулась до суду через уповноваженого представника лише у травні 2018 році, у зв'язку із чим пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З матеріалів справи встановлено, що позовна заява подана до суду 11.05.2018 р., що підтверджується штампом суду першої інстанції, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати одержання позивачем листа відповідача від 08.11.2017 р. щодо відмови у поновленні позивачу пенсійних виплат.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 28.09.2017 р., тобто з дати звернення представника позивача до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії.

У свою чергу, оскільки ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009, вимоги за період з 07.10.2009 року по 27.09.2017 року підлягають залишенню без розгляду.

Виходячи з приписів статей 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України, права позивача підлягають захисту з 28.09.2017 року.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного суду від 27.02.2018 року №523/5348/17 та від 30.01.2018 року №408/2861/17.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є помилковими.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2018 по справі № 820/3667/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити частково позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2018 по справі № 820/3667/18 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним рішення про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1, викладене в відмові Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №12602/42-10 від 08.11.2017 року.

Зобов'язати Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 28.09.2017 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги про зобов'язання Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07 жовтня 2009 року по 27 вересня 2017 року залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 19.11.2018 р.