Справа № 826/3389/18
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2018 року № 826/3389/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., при секретарі судового засідання Грабовському В.А. розглянувши в загальному позовному провадженні адміністративну справу

за позовомЖитлово-будівельного кооперативу «Річковик-2»
до треті особи проНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_1, ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Київенерго», Кабінет Міністрів України визнання протиправною та нечинною постанови від 28.12.2017р. №1526,
за участі:

представника позивача - Галич О.М.,

представника відповідача - ОСОБА_4,

представника третьої особи - 3 Коновалова Г.В.,

представника третьої особи - 4 Субота О.В.

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 листопада 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Житлово-будівельний кооператив «Річковик-2» (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - відповідач), за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1, ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Київенерго» та Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову від 28.12.2017р. №1526 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго».

Ухвалою суду від 02.04.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в прядку загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття відповідачем постанови від 28.12.2017р. №1526 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго», оскільки відповідно до положень статті 116 Конституції України регулювання цін/тарифів в державі віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача та представники третіх осіб 3, 4 проти задоволення позову заперечили з підстав необґрунтованості позовних вимог та правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

Треті особи 1 та 2 в судове засідання не прибули, будь-яких пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надали.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2017 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову №1526 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго»» відповідно до статті 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", статей 5, 6 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 24 березня 2016 року N 377, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 червня 2016 року за N 835/28965, Процедури встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 31 березня 2016 року N 528, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 20 липня 2016 року за N 993/29123, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Комісія постановила:

1. Установити Публічному акціонерному товариству "Київенерго" тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення на рівні:

тариф на теплову енергію - 1104,96 грн/Гкал (без ПДВ) (у тому числі: паливна складова - 886,38 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової - 218,58 грн/Гкал) за такими складовими:

тариф на виробництво теплової енергії - 1005,13 грн/Гкал (без ПДВ) (у тому числі: паливна складова - 886,38 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової - 118,75 грн/Гкал);

тариф на транспортування теплової енергії - 96,42 грн/Гкал (без ПДВ);

тариф на постачання теплової енергії - 3,41 грн/Гкал (без ПДВ).

2. Установити Публічному акціонерному товариству "Київенерго" структуру тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення згідно з додатками 1 - 4.

3. Визнати такою, що втратила чинність, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 04 липня 2017 року N 872 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

4. Ця постанова набирає чинності з дня, наступного за днем її опублікування в офіційному друкованому виданні - газеті "Урядовий кур'єр".

Вважаючи протиправною та нечинною постанову, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи справу, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» визначено, що тарифи на комунальні послуги - це тарифи на теплову енергію (крім тарифів на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, а також тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, а також тарифи на послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для суб'єктів, які є виконавцями цих послуг.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Стаття 5 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» передбачає, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, застосовує такі засоби регуляторного впливу на суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, як встановлення тарифів на комунальні послуги для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів та здійснює встановлення тарифів на комунальні послуги суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» тарифи на комунальні послуги формуються суб'єктами природних монополій та суб'єктами господарювання на суміжних ринках відповідно до порядків (методик), встановлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, відповідно до цього Закону.

Тарифи на комунальні послуги суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих планованих витрат на їх виробництво з урахуванням планованого прибутку.

Указом Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014 затверджено Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - Положення №715/2014).

Відповідно до пункту 3 Положення №715/2014 основними завданнями НКРЕКП, зокрема є державне регулювання діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на суміжних ринках, у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного газу, нафтового (попутного) газу, газу (метану) вугільних родовищ та газу сланцевих товщ (далі - природний газ), нафти та нафтопродуктів, а також перероблення та захоронення побутових відходів; забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін.

Пункт 4 Положення №715/2014 передбачає, що НКРЕКП відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, установлює тарифи на комунальні послуги для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється НКРЕКП.

НКРЕКП, як орган державного регулювання у сфері комунальних послуг, в силу положень законодавства, чинного на момент прийняття оскаржуваної постанови, наділена повноваженнями по встановленню тарифів на комунальні послуги, у тому числі на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення, які мають забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих планованих витрат на виробництво комунальних послуг з урахуванням планованого прибутку.

Наведене спростовує доводи позивача щодо відсутності у відповідача повноважень на встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги.

Крім того, згідно Ухвали Великої палати Конституційного Суду України від 19.09.2018р. у справі №1-14/2018 (2094/16) №7-уп/2018 «Про закриття конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про природні монополії», «Про електроенергетику», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг», «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», а також указів Президента України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфера енергетики та комунальних послуг», «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» «Оскільки положення пункту 3 статті 116 Конституції України стосується основних начал встановлення і застосування цін і тарифів, а не конкретного регулювання цін у сфері діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, то це положення Основного Закону України і оспорювані положення Закону № 575 щодо забезпечення проведення цінової та тарифної політики в електроенергетиці і Закону № 2479 щодо формування і забезпечення прогнозованості цінової і тарифної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення мають відмінні предмети, а отже, й різні сфери правового регулювання.

Посилання автора клопотання на пункт 3 статті 116 Конституції України з метою аргументації неконституційності оспорюваних положень Закону № 575 та Закону № 2479 не є обґрунтуванням тверджень щодо їх неконституційності.».

Частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, що діяла на день звернення позивача до суду, гарантувала кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 5 цього ж Кодексу в чинній редакції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Позивач стверджує, що оскаржувана постанова порушує його права та законні інтереси; у той же час суд звертає увагу, що оскаржувана постанова є актом індивідуальної дії та породжує права і обов'язки виключно у осіб, яких воно стосується - ПАТ «Київенерго», та не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому суд роз'яснює позивачу, що він не позбавлений права оскаржити будь-які рішення чи дії відповідача або інших осіб, які є наслідком прийняття оскаржуваної постанови №1526, за умови настання негативних наслідків.

Таким чином, з урахуванням недоведення позивачем наявності порушеного права та того, що постанова №1526 не є нормативно-правовим актом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконною та нечинною постанови відповідача від 28.12.2017р. №1526 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго» нормативно та документально не підтверджуються.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення, що не спростовано позивачем з посиланням на належні і допустимі докази, які б засвідчували протилежне, а тому в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено повністю.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-2» (02225, м. Київ, вул. Закревського, 85, ) відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін

Повний текст рішення виготовлено та підписано 15.11.2018р.