Справа № 826/26481/15
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Бояринцева М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Справа № 826/26481/15

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Шопіної Ю.О.,

представника третьої особи Тараненка О.В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 липня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_5

до Міністерства внутрішніх справ України

третя особа, яка не заявляє

самостійні вимоги

на предмет спору: Національна поліція України

про визнання протиправним та скасування наказу

і зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Національна поліція України, про:

- визнання протиправним та скасування наказу начальника МВС України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с в частині щодо звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ в запас через скорочення штатів на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- зобов'язання відповідача поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ та видати наказ про її переведення з 15.06.2017 р. до Національної поліції України;

- стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 р. по 15.06.2017 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 липня 2018 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с в частині щодо звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ в запас через скорочення штатів на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити в цій частині постанову про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не подавала рапорту про те, що вона бажає проходити подальшу службу в поліції, що вона попереджена про наступне скорочення штатів в силу закону і що порушення процедури звільнення позивача не є підставою для скасування наказу про її звільнення.

Крім того, апелянт наполягає на тому, що Національна поліція України є новоствореним органом, а не правонаступником МВС України.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 23.08.2006 р. по 06.11.2015 р. позивач проходила службу в органах внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с на підставі п.п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_5 було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 3-го відділу 3-го управляння за пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

У період прийняття зазначеного наказу позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненні нею трирічного віку.

15.06.2017 р. на підставі наказу НП України № 430 о/с дск позивача прийнято на службу в поліцію на посаду старшого оперуповноваженого з ОВС 3-го відділу 1-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів.

Позивач, вважаючи протиправним наказ МВС від 06.11.2015 р. в частині щодо її звільнення зі служби в ОВС, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів встановила, що ухвалюючи судове рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача як особи, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, було здійснено без дотримання вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України щодо обов'язкового працевлаштування даної категорії осіб, а тому оскаржуваний наказ є протиправним і підлягає скасуванню у частині щодо позивача.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 580-VIII), «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У ч. 1 ст. 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 статті 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02.07.2015 р. було прийнято Закон № 580-VIII, який опубліковано в газеті «Голос України» 06.08.2015 р.

У пп. 1 п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII закріплено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відповідно до п.п. 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв'язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати.

У ч. 3, 7 ст. 179 КЗпП України закріплено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Відповідно до п. 61 Положення № 114 додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, спеціальним Законом № 580-VIII визначено порядок звільнення працівників міліції у зв'язку з ліквідацією цього органу та його структурних підрозділів і створенням Національної поліції.

Разом з тим, питання щодо звільнення працівників, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до трьох років зазначеним Законом не врегульовано та визначається трудовим законодавством, яке закріплює додаткові гарантії при звільненні для жінок, які мають дітей віком до трьох років та перебувають у відповідній відпустці, а саме: обов'язковість їх працевлаштування.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 р. по справі № 826/26336/15 та від 16.05.2018 р. по справі № П/811/193/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковими для колегії суддів при розгляді даної справи.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що на момент прийняття відповідачем спірного наказу про звільнення позивача вона перебував у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а отже, у відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, мала право на обов'язкове працевлаштування, що не було враховано відповідачем при її звільненні, тобто позивачу не було запропоновано іншу посаду, та призвело до порушення її конституційного права на працю, передбаченого ст. 43 Конституції України.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наказ МВС України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с в частині звільнення позивача зі служби є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апелянта про те, що позивач не подавала рапорту про те, що вона бажає проходити подальшу службу в поліції, що вона є попередженою про наступне скорочення штатів в силу закону, що Національна поліція України є новоствореним органом, а не правонаступником МВС України, і що порушення процедури звільнення позивача не є підставою для скасування наказу про її звільнення, колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав, зазначених вище.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Міністерства внутрішніх справ України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 липня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 14 листопада 2018 року.

Головуючий суддя

Судді: