Справа № 1140/2009/18
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Кропивницький Справа № 1140/2009/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до заступника начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області Харченко Оксани Вадимівни (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу № КР1059/332/АВ/ЗБ-ФС від 03.07.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що висновки акту інспекційного відвідування про порушення ст.116 КЗпП України щодо не виплати заробітної плати у день звільнення працівника є помилковими, оскільки звільнений працівник для підписання документів про своє звільнення та отримання розрахунку при звільненні не з'явився. Крім того, позивача посилався на те, що визнання працівником відсутності вини позивача по виплаті при звільненні та всі об'єктивні заходи, які були вжиті для законності виконання вимог ст.116-117 КЗпП України, автоматично виключає будь-яку адміністративну відповідальність.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав до суду письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що спірне рішення прийняте у зв'язку з виявленим за наслідками інспекційного відвідування порушення позивачем вимог ст.116 КЗпП України щодо не виплати заробітної плати у день звільнення працівника. Тому, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 року, Державна служба України з питань праці (далі - Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (п.1).

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п.7).

Відповідно пп.3 п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295 (далі - Порядок № 295), інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2,4-7 цього пункту.

Судом встановлено, що 25.05.2018 р. відповідач отримав скаргу ОСОБА_3 від 18.05.2018 р., в якій повідомлено, що роботодавець ФОП ОСОБА_1 не провів з ОСОБА_3 розрахунки в день його звільнення та відмовив йому у видачі довідки про дохід. Скаржник прохав прийняти міри реагування за даним фактом, здійснити перевірку та притягнути до відповідальності винуватих осіб, надати відповідь у встановлений законом строк (а.с.36).

04.06.2018 р. державним інспектором праці Філоненко Л.М. складено службову записку та подано 05.06.2018 р. начальнику Управління, в якій висловлена пропозиція прийняти рішення про проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 з 08.06.18 по 11.06.18 з окремих питань оплати праці, трудового договору, праці неповнолітніх у зв'язку з звернення ОСОБА_3 (а.с.37).

На підставі наказу Управління Держпраці у Кіровоградській області від 05.06.2018 р. №664 (а.с.38) та направлення на проведення перевірки від 05.06.2018 р. №664/02.7 (а.с.39), враховуючи звернення ОСОБА_3, у період з 08.06.2018 по 11.06.2018 головним державним інспектором праці Філоненко Л.М. проведено інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_1, за результатами якого складено акт № КР1059/332/АВ від 11.06.2018 р., в якому встановлено такі порушення:

1) в особовій картці ОСОБА_3, відсутній підпис про ознайомлення працівника із записом до трудової книжки, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Мінпраці №58 від 29.07.1993 та ст.48 КЗпПУ щодо порядку ведення трудових книжок;

2) заявник ОСОБА_3 звертається зі скаргою, що ФОП ОСОБА_1 на його прохання не надав довідку про доходи, що не відповідає ст.49 КЗпПУ щодо обов'язку власника або уповноваженого ним органу на вимогу працівника видати довідку про роботу та заробітну плату. Згідно усних пояснень, наданих ФОП ОСОБА_1, письмового звернення про надання довідки від ОСОБА_3 до нього не надходило. ОСОБА_3 в телефонному режимі звернувся з проханням надати йому довідку про доходи і передати її сторонньою особою йому. Згідно усних пояснень, наданих ФОП ОСОБА_1, довідка була підготовлена і повідомлено ОСОБА_3 в телефонному режимі, що для отримання довідки необхідно з'явитися особисто;

3) встановлено порушення вимог ст.83 КЗпПУ щодо грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Так ОСОБА_3 відпрацював у ФОП ОСОБА_1 з 01.08.2016 по 21.03.2018, при цьому компенсація йому нарахована за 38 календарних днів невикористаної відпустки. При звільненні йому нарахована компенсація не за всі дні невикористаної відпустки. Копія особової картки, розрахунку додаються. В ході інспекційного відвідування, належні кошти ОСОБА_3 донараховані (бухгалтерська довідка додається);

4) виявлено порушення вимог ст.116 КЗпПУ щодо обов'язку власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, провадити в день звільнення. Так, продавець непродовольчих товарів ОСОБА_3 був звільнений 21.03.2018 згідно наказу №1- від 21.03.2018. Станом на 08.06.2018 йому не виплачені належні кошти у сумі 5515,88грн., що не відповідає вимогам ст.116 КЗпПУ щодо строків розрахунку при звільненні. Копії наказів, розрахунково-платіжні відомості додаються;

5) під час інспекційного відвідування встановлено недотримання вимог ч.1 ст.117 КЗпПУ, якою передбачено, що у разі невиплати в день звільнення всіх коштів, працівнику виплачується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, ОСОБА_3 звільнений з посади продавця непродовольчих товарів 21.03.2018 року згідно наказу від № 1- від 21.03.2018 року. Належні йому при звільнені кошти станом на 08.06.2018 не виплачені. На день інспекційного відвідування йому не нарахований та не виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в порушення вимог ч.1 ст.117 КЗпП України. Копії наказу та розрахунково платіжної відомості додаються. Отже порушення є триваючим.

ФОП ОСОБА_1 від підпису акту інспекційного відвідування відмовився, про що до акту на стор.5-6 головним державним інспектором Філоненко Л.М. внесені відповідні записи (а.с.40-56).

11.06.2018 р. винесено припис № КР1059/332/АВ/П, яким позивача було зобов'язано усунути порушення ст.ст.48, 49, 83, 116, 117 КЗпПУ, термін виконання припису встановлено до 11.07.2018 р. (а.с.57).

12.06.2018 р. рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу позивача було направлено два примірники припису та акту інспекційного відвідування (а.с.58-59).

Також, за результатами інспекційного відвідування було складено протокол від 18.06.2018 р. №КР1059/332/АВ/П/ПТ про адміністративне правопорушення (а.с.61-62).

19.06.2018 р. ФОП ОСОБА_1 надано головному державному інспектору Філоненко Л.М. письмові пояснення до протоколу про адміністративне правопорушення №КР1059/332/АВ/П/ПТ (а.с.63).

20.06.2018 р. головному державному інспектору Філоненко Л.М. надано ФОП ОСОБА_1 зауваження до акту інспекційного відвідування №КР1059/332/АВ від 11.06.2018 р. (а.с.64).

22.06.2018 р. головним державним інспектором Філоненко Л.М. направлено акт про відмову від підпису №КР1059/332/АВ-ВП від 21.06.2018 та відповідь на зауваження до акту (а.с.65-67).

20.06.2018 заступником начальника прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу, згідно якого вирішено розглянути справу про накладення штрафу згідно до абз.3 ч.2 ст.265 КЗпПУ на ФОП ОСОБА_1 о 09:10 03.07.2018 р. (а.с.68).

02.07.2018 р. до Управління надійшла заяв ОСОБА_3 про те, що станом на 19.06.2018 ФОП ОСОБА_1 провів розрахунок з ним в повному обсязі та видав довідку про доходи, претензій не має, зазначений факт просив врахувати при розгляді справи щодо накладення можливих штрафних санкцій на ФОП ОСОБА_1 (а.с.69).

03.07.2018 р. за участю представника позивача ОСОБА_5 проведено розгляд справи про застосування фінансових санкцій. Представнику роз'яснено його права і обов'язки, що підтверджено його підписом на пам'яткі (а.с.70-71).

За результатами розгляду справи прийнято постанову №КР1059/332/АВ/ЗБ-ФС від 03.07.2018 р., якою на підставі абз.3 ч. 2 ст.265 КЗпП України та за порушення вимог ст. 116 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 11169,00 грн. (а.с.14).

18.07.2018 р. до Управління надійшов лист з підтверджуючими документами про виконання позивачем припису №КР1059/332/АВ/П від 11.06.2018 р. (а.с.74).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Згідно зі частиною першою статті 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 8 частини другої статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Частиною четвертою указаної статті Кодексу передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок № 509), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади;

акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Згідно пункту 3 Порядку № 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 509, про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Згідно до вимог пункту 7 Порядку 509, справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Отже, з огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем процедури прийняття спірної постанови.

Так, підставою для притягнення позивача до відповідальності став висновок відповідача про порушення ст.116 КЗпП України, а саме затримка розрахунку зі звільненим працівником. У зв'язку із виявленим порушенням, відповідачем застосовано до позивача штраф на підставі абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України, якою передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

У свою чергу, позивач не заперечує проти несвоєчасності виплати коштів, але вважає, що відповідач не приділив увагу доказам того, чому несвоєчасність відбулася. Так, в матеріалах справи маються докази, що свідчать про неявку 21.03.2018 р. працівника для підписання документів про звільнення і отримання розрахунку при звільненні (акти від 21.03.2018 р.). Зазначені обставини при винесенні спірного рішення не були взяті відповідачем до уваги, а тому рішення про накладення штрафу було винесено неправомірно (а.с.5, 128).

Проте, доводи позивача суд оцінює критично з огляду на наступне.

Ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі заяви про звільнення (а.с.49), наказом №1- від 21.03.2018 р. звільнено ОСОБА_3, продавця непродовольчих товарів, із займаної посади відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.50).

Із табелю обліку робочого часу вбачається, що 21.03.2018 р. був останній робочий день ОСОБА_3, а в акті про неявку від 21.03.2018 р. позивач підтвердив факт того, що ОСОБА_3 21.03.2018 р. відпрацював повний робочий день (а.с.5, 56).

Отже, позивач зобов'язаний був розрахувати вивільненого працівника саме 21.03.2018 р..

Попри це, позивачем проведено остаточний розрахунок лише 19.06.2018 р., що сторонами не заперечується.

Зважаючи на імперативний характер норми, закріпленої у ст.116 КЗпП України, яка зобов'язує роботодавця провести розрахунок з працівником у день його звільнення, суд погоджується з тим, що позивачем допущено порушення законодавства про працю в частині несвоєчасного розрахунку зі звільненим працівником.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що найбільш важливі та значимі положення, які стосуються гарантування та захисту прав та свобод людини зосереджені в Загальній декларації з прав людини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 10.12.1948 р. та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р..

Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту.

Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996 р., яка ратифікована Верховною Радою України від 14 вересня 2006 р. передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду, Договірні Сторони зобов'язуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями.

Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

30.03.2006 року набрав чинності Закон України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини". Відповідно до цього Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права.

31 травня 2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини.

Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їхня реалізація передбачає та спирається на втручання держави.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Майном за практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо.

Ст. 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому суд наголошує, що оплата праці є однією із найважливіших державних гарантій.

Конституційний Суд України у Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.13 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3 Конституції України).

Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина 4 статті 13, частини 1,2, 7 статті 43 Конституції України).

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, зазначене у національному законодавстві України, зокрема у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України та статті 1 Закону України "Про оплату праці", де визначено також і питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту.

Так, суд наголошує, що поза увагою позивача, як роботодавця, залишилась та обставина, що несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником у першу чергу порушує права та законні очікування на отримання повного розрахунку такого працівника. У свою чергу, несвоєчасний розрахунок роботодавця зі звільненим працівником є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України.

Відтак, доводи позивача, покладені в основу позову, не можуть виправдовувати поведінку, що порушує законодавство про оплату праці в частині своєчасного та повного розрахунку, як винагороди за працю, зі звільненим працівником. Суд зазначає, що всі зазначені у позові обставини не є підставою для невиконання вимог Кодексу законів про працю України. Роботодавцем, на якого законодавством покладено обов'язок дотримання вимог нормативно-правових актів щодо оплати праці, є позивач, а тому, в разі допущення порушень законодавства про оплату праці (що в даному випадку не заперечується позивачем), саме позивач має бути притягнутий до відповідальності.

З огляду на встановлені обставини у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті постанови від 03.07.2018 року №КР1059/332/АВ/ЗБ-ФС діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У свою чергу, постанова про накладення штрафу прийнята правомірно, а тому підстави для її скасування відсутні.

Таким чином у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Судових витрат, які підлягають стягненню на користь відповідача судом не встановлено.

Керуючись ст. 139, 246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст.ст.255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько