Справа № 820/3553/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.

Суддя-доповідач: Бартош Н.С.

07 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 820/3553/18

Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

Головуючого судді Бартош Н.С.,

Суддів: Мінаєвої О.М., Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (суддя Зоркіна Ю.В.) від 04.07.2018 р. (повний текст рішення складений 09.07.2018 р.) по справі № 820/3553/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України у Київській області

третя особа прокуратура Київської області

про визнання протиправним рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВГФІРФО ГУМВС України в Київській області від 30.06.2010 р. про скасування дозволу на імміграцію в України гр. В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2018 р. по справі № 820/3553/18 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність судового рішення, у зв'язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач прибув на територію України у 2004 році та звернувся до ВГІРФО ГУМВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну, як батько іммігранта. За результатами звернення 02.11.2007 року відділом ВГІРФО ГУМВС в київській області позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну № 17/5299 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як батьку іммігранта та відповідно оформлено посвідку на постійне проживання в України НОМЕР_2.

Листом УДМС України в Київській області № 3021.4.-1739/3201.4-18 від 12.04.2018 р. позивача повідомлено, що 30.06.2010 р. на підставі протесту прокуратури Київської області від 24.06.2010 р. № 07/1/2-428 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

На погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку про його необґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до протесту прокуратури Київської області № 0711/2-428вих від 24.06.2010 р. встановлено, що всупереч вимогам ст. 5 та п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», п. п. 11, 12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983, начальник сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області, долучив до особової щодо надання дозволу на імміграцію в Україні ОСОБА_1 документ, що містить недостовірну інформацію, а саме: типовий договір (найму) житлового приміщення села Погреби Тетіївського району в будинку, що належить гр. ОСОБА_3 27.07.2007 р.

Проведеною прокуратурою Тетіївського району перевіркою встановлено, що вказаний договір жителем села Погреби Тетіївського району ОСОБА_3 ніколи не підписувався і ОСОБА_1 ніколи не проживав у селі Помоклі.

За результатами перевірки слідчим прокуратури Тетіївського району винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом вчинення службового підроблення за ознаками злочину, передбаченого ст. 366 КК України, щодо Кошівського сільського голови Тетіївського району ОСОБА_4 на підставі п. 4 ст. 6 КПК України.

На підставі цього протесту, відповідачем прийнято рішення від 30.06.2010 р. про скасування дозволу на імміграцію, у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 надано недійсний договір найму житла.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що дозвіл на імміграцію позивачу наданий рішенням відділу ВГІРФО ГУМВС України в Київській області № 17/-5299 ні підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Наведені вище обставини свідчать про те, що державний орган при розгляді одних і тих самих обставин стосовно однієї і тієї ж особи, дійшов протилежних висновків, а тому колегія суддів вважає, що така поведінка суб'єкта владних повноважень порушує принцип юридичної визначеності, що є складовою принципу верховенства права.

Наслідки скасування особі дозволу на імміграцію встановлені приписами Закону України «Про імміграцію».

У відповідності до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Згідно ст. 14 Закону України «Про імміграцію» особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває в шлюбі, має двох неповнолітніх дітей, що народилися в Україні (2008 та 2015 років народження), зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 (гуртожиток), зареєстрований як фізична особа-підприємець в 2008 році з зазначенням цієї ж адреси, а також як платник єдиного податку, має ідентифікаційний номер фізичної особи-підприємця, сплачує податки.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про імміграцію» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Положеннями п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов'язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) передбачено, що орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Отже, Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Проте, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не містить посилань на конкретні обставини як на підставу застосування ст. ст. 12 Закону України «Про імміграцію» для скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Колегія суддів зазначає, що навіть якщо в 2007 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Практика Європейського суду з прав людини є обов'язковою для застосування в Україні і визнана джерелом права на підставі ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73).

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincovd and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97. пункт 58. ECHR 2002-VIII).

Згідно п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983), передбачено запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання скасування дозволу на імміграцію.

При прийнятті спірного рішення відповідачем не було дотримано передбаченої Порядком № 1983 обов'язкової процедури, а саме позивач не запрошувався органом, яким прийнято рішення, та пояснення від нього не отримувались.

Право позивача бути заслуханим в процесі прийняття щодо нього рішення відповідачем порушено, що в свою чергу є порушенням п. 9 ч. 3 ст. 2 КАС України.

Враховуючи документальне підтвердження зайнятості особи, його статус платника податків, докази сплати таких податків, а також відсутність доказів неправомірності дій особи при наданні йому дозволу на імміграцію, скасування позивачу дозволу на імміграцію не можна вважати таким управлінським актом суб'єкта владних повноважень, що прийнятий з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та розсудливо.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2018 р. по справі № 820/3553/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Що стосується клопотання позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI (подалі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді (в тому числі і в суді апеляційної інстанції), позивачем надано до матеріалів справи: копію договору про надання правничої допомоги № Д-39/18 від 03.04.2018 року із адвокатом ОСОБА_5, додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги № Д-39/18 від 03.04.2018 року, копії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-39/18 від 03.04.2018 року в загальній сумі 3000,00 грн., копію акту виконаних робіт № 1 від 11.10.2018 року до договору про надання правової допомоги № Д-39/18 від 03.04.2018 року, копію звіту про дебетові та кредитові операції по рахунку адвоката ОСОБА_5

Згідно з актом виконаних робіт, адвокатом відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № Д-39/18 від 03.04.2018 року, здійснено складення: 1) заяви про ознайомлення з матеріалами справи (вартість послуги - 300,00 грн.); 2) складення відзиву на апеляційну скаргу (вартість послуги - 2200,00 грн.); 3) ознайомлення із матеріалами справи (вартість послуги - 500,00 грн.); 4) поштові витрати у загальному розмірі 72,50 грн.

Дослідивши зміст наданих позивачем доказів підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла до висновку, що їх розмір підлягає зменшенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 17.09.2018 р. представником позивача - адвокатом ОСОБА_5 подана заява про ознайомлення з матеріалами справи, на якій міститься відмітка про те, що адвокат 11.10.2018 р. ознайомлювався з матеріалами справи з 11 год. 10 хв. до 11 год. 40 хв., тобто протягом 30 хв. Також, представником позивача 28.09.2018 р. поданий відзив на апеляційну скаргу, який за своїм змістом фактично відповідає змісту позовної заяви.

Колегія суддів вважає, що розмір відшкодування витрат за надання правничої допомоги, в частині, що стосується складення заяви про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення з матеріалами справи в суді апеляційної інстанції на протязі 30 хв. не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та не підлягає відшкодуванню позивачу, оскільки після ознайомлення з матеріалами справи, представником позивача до суду подані лише заява про розгляд справи без участі та заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, до якої вже були включені витрати на складення заяви про ознайомлення з матеріалами справи та безпосеренього ознайомлення з матеріалами справи, тобто позивачем не обґрунтовано необхідність вчинення таких дій його представником, що свідчить про формальність надання цих послуг, з метою подальшого їх включення до розрахунку витрат на професійну правничу допомогу. Також колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в частині складення відзиву на апеляційну скаргу до 2000,00 грн., оскільки відзив на апеляційну скаргу, який за своїм змістом фактично відповідає змісту позовної заяви, а тому не є співмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи, підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМС України в Харківській області в розмірі 2072,50 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2018 р. по справі № 820/3553/18 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2018 р. по справі № 820/3553/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Київській області, третя особа прокуратура Київської області, про визнання протиправним рішення - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Київській області (вул. Петропавлівська, 11, м. Київ, 04073, ) на користь громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІНПП НОМЕР_1) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2072,50 грн. (дві тисячі сімдесят дві гривні) 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку і строки, визначені ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко

Повний текст постанови складений 15.11.2018 року.