Справа № 826/4120/18
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2018 року № 826/4120/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю представників сторін:

представника позивача: Дякова В.О.,

представника відповідача: Петричук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн»

до Головного управління ДФС у Рівненській області та Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, визнання протиправними і скасування рішень та податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШН» (далі - позивач) звернулось з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва до ГУ ДФС у Рівненській області (далі - відповідач 1) та ДФС України (далі - відповідач 2) про визнання дій ГУ ДФС у Рівненській області протиправними, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 №, №, №, №, №, визнання протиправною бездіяльність ДФС України, визнання протиправними та скасування рішень ДФС України.

Позивачем через канцелярію суду 24.07.2018 подано заяву про зміну предмету позову та заяву про залишення без розгляду позову в частині вимог до ДФС України щодо призначення додаткової перевірки ДФС України, а також заяву про виключення частково підстав позову щодо рішення відповідача-2.

Також позивачем через канцелярію суду 19.09.2018 подано заяву про зміну предмету позову, у якій він остаточно просив суд визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо передачі Головному управлінню ДФС у Рівненській області повноважень на здійснення, на підставі на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 у справі № 757/44097/17-к, документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШН» (), визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168 «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН», код 39787102 за період з 12.05.2015р. по 31.12.2016р.», визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Рівненській області щодо проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» () на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к та наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168 «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН», код 39787102 за період з 12.05.2015р. по 31.12.2016р.» та оформлення результатів такої перевірки у формі Акта від 09.11.2017 № 1236/17-00-14-01/39787102, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 23.11.2017, № від 23.11.2017, № від 23.11.2017, № від 23.11.2017, № від 23.11.2017, визнати протиправними та скасувати Рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 3953/6/99-99-11-01-02-25 та рішення від 05.12.2018 та №7423/6/99-99-11-03-01-25 від 01.03.2018 в частині відмови у задоволені скарги, стягнути судові витрати.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к на підставі наказу ГУ ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 №1168 посадовими особами ГУ ДФС у Рівненській області проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» код за , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 12.05.2015 по 31.12.2016. Однак супереч ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Шапутько С.В. від 31.07.2017 у справі № 757/44097/17-к документальну перевірку проводили не спеціалісти Державної фіскальної служби України, а державні ревізори-інспектори Головного управління ДФС в Рівненській області. Викладене свідчить про те, що ДФС України та ГУ ДФС у Рівненській області не дотримано вимог ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к під час її виконання, а саме: проведення перевірки іншим контролюючим органом, ніж це визначено слідчим суддею.

За результатами проведеної перевірки ГУ ДФС у Рівненській області складено акт №1236/17-00-14-01/39787102 від 09.11.2017, на підставі якого в подальшому винесені податкові-повідомлення рішення № від 23.11.2017, № від 23.11.2017, № від 23.11.2017, № від 23.11.2017, № від 23.11.2017. Позивач також зазначає, що встановлені Відповідачем-1 порушення податкового законодавства не знаходять документального та нормативного підтвердження, а тому прийняті за результатами перевірки податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність наказу та дій щодо проведення документальної позапланової виїзної перевірки, правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, прийнятого у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв'язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог податкового законодавства з боку позивача. З урахуванням викладеного, на думку ДФС України рішення, прийняте за результатами адміністративного оскарження позивачем податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Рівненській області є законним та обґрунтованим.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням ДФС у Рівненській області відповідно до вимог підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к та на підставі наказу ГУ ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168 посадовими особами ГУ ДФС у Рівненській області проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» код за , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 12.05.2015 по 31.12.2016.

За результатами проведеної перевірки ГУ ДФС у Рівненській області складено Акт №1236/17-00-14-01/39787102 від 09.11.2017, на підставі якого в подальшому винесені наступні податкові-повідомлення рішення:

1. № від 23.11.2017, яким за порушення п.44.1 ст. 44, п.185.1 ст. 185, п.187.1 ст. 187, п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст. 198, абз. 19 п. 201.10 ст. 201 ПК України збільшено Позивачу суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 15 019 785,00 грн., з яких + 12 015 828 грн. за податковими зобов'язаннями та 3 003 957 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

2. № від 23.11.2017, яким за порушення п.п.14.1.36 п.14.1 ст. 14, ст. 22, п.44.1, п.44.2 ст. 44, п.п.134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 5 «Визнання та класифікація доходу» Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Мінфіну від 29.11.1999 № 290, ст. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, збільшено Позивачу суму грошового зобов'язання за платежем Податок на прибуток в розмірі 36 668 095,00 грн., з яких + 29 334 476 грн. за податковими зобов'язаннями та 7 333 619,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

3. № від 23.11.2017, яким за порушення п.п.14.1.36 п.14.1 ст. 14, ст. 22, п.44.1, п.44.2 ст. 44, п.п.134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 5 «Визнання та класифікація доходу» Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Мінфіну від 29.11.1999 № 290, ст. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зменшено Позивачу суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в розмірі 12 520 685 грн.

4. № від 23.11.2017, яким за порушення п.п.214.1.4 п.214.1 ст. 214, п.п.213.1.9 п.213.1 ст. 213, п. 217.1 ст. 217 ПК України збільшено Позивачу суму грошового зобов'язання за платежем Акцизний податок з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів в розмірі 335 538,79 грн., з яких + 268 431,03 грн. за податковими зобов'язаннями та 67 107,76 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

5. № від 23.11.2017, яким за порушення п.231.1 ст. 231 ПК України застосовано до Позивача штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в розмірі 863 754,34 грн. за платежем Пальне;

6. № від 23.11.2017, яким за порушення п.п.232.4.2 п.232.4 ст. 232 ПК України збільшено Позивачу суму грошового зобов'язання за платежем пальне в розмірі 7150,24 грн., з яких 5720,19 грн. за податковими зобов'язаннями та 1430,05 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись з вказаним вище податковими повідомленнями-рішеннями ГУ ДФС у Рівненській області, Позивачем оскаржено їх в адміністративному порядку до ДФС України.

Рішенням ДФС України від 05.02.2018 № 3953/6/99-99-11-01-02-25 скаргу Позивача на податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 №№, , залишено без задоволення.

Рішенням ДФС України від 01.03.2018 № 7423/6/99-99-11-03-01-25 скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 № та залишено без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 № , .

Вважаючи протиправними дії ДФС України щодо передачі повноважень на проведення перевірки, наказ ГУ ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168 та дії ГУ ДФС у Рівненській області щодо проведення перевірки та оформлення її результатів, а також зазначені вище податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 та рішення ДФС України від 12.01.2018, Позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

На підставі наказу ГУ ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168 посадовими особами ГУ ДФС у Рівненській області проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 12.05.2015 по 31.12.2016.

Зі змісту наказу вбачається, що перевірку проведено на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Шапутько С.В. 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к.

Як вбачається з наведеної вище ухвали, слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Шапутько С.В. від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к надано дозвіл на призначення у кримінальному проваджені №0001823 документальної позапланової перевірки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН», (, юридична адреса: місто Рівне, вулиця Соборна, будинок 442-Д, офіс 303) на предмет своєчасності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, у т.ч. при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з контрагентами за період з 01.01.2008 року по 31.12.2016.

Проведення позапланової перевірки доручено співробітникам Державної фіскальної служби України.

Згідно з положеннями підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, позапланова документальна перевірка здійснюється контролюючим органом за наявності такої підстави як отримання рішення слідчого судді про призначення перевірки.

Невід'ємною частиною рішення про призначення перевірки є як визначення суб'єкта, який підлягає перевірці, так і визначення суб'єкта, який здійснює перевірку, без чого не можливо здійснити її виконання. Оскільки слідчий суддя за вказаною нормою приймає рішення про здійснення перевірки, то саме він визначає і суб'єкта, на якого покладається обов'язок її проведення, а також інші умови здійснення такої перевірки.

З огляду на викладене та відповідно до зазначеної норми, визначення контролюючого органу, на якого покладено здійснення перевірки, у випадку призначення перевірки слідчим суддею, віднесено до компетенції саме слідчого судді.

Суб'єкт владних повноважень, на якого слідчим суддею покладено обов'язок з проведення перевірки, ні за Кримінальним процесуальним кодексом України, ні за Податковим кодексом України не уповноважений самостійно передавати повноваження щодо здійснення перевірки іншому суб'єкту владних повноважень, а в протилежному випадку він перебирає на себе повноваження слідчого судді, чим виходить за межі свої компетенції.

Законом України від 21.12.2016 № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», який набрав чинності з 1 січня 2017 року (за виключенням окремих статей) та яким внесено зміни до Податкового кодексу України, що стосуються контрольно-перевірочної роботи, пунктом 8 розділу I вказаного Закону доповнено Податковий кодекс України статтею 19-3 та викладено в новій редакції п. п. 19-1.1.1 п. 19-1.1 ст. 19-1, якими визначено перелік функцій державних податкових інспекцій, а функцію контрольно-перевірочної роботи закріплено виключно за контролюючими органами обласного та центрального рівнів.

Отже, з 01.01.2017 організацію та проведення документальних і фактичних перевірок може бути здійснено (в т. ч. видано наказ про проведення перевірки, оформлено направлення (посвідчення), складено акт (довідку) та податкові повідомлення-рішення, за їх результатами) лише зазначеними вище органами.

Також, відповідно до п. 1.6 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, затверджених Наказом ДФС від 12.10.2016 № 856 визначено, що проведення перевірок здійснюють посадові особи відповідних структурних підрозділів ДФС, головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків ДФС (далі - ОВПП), до функцій яких належить проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, про що зазначено у Листі Державної фіскальної служби України від 17.01.2017 № 1005/7/99-99-14-03-03-17.

Отже, з метою дотримання вимог ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, здійснювати перевірку уповноважені були саме співробітники відповідних структурних підрозділів ДФС, яким надано такі повноваження.

Водночас, з огляду на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Шапутько С.В. 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к проведення документальної позапланової перевірки позивача доручено саме співробітникам ДФС України, тому ГУ ДФС у Рівненській області не мало правових підстав для винесення оскаржуваного наказу на проведення перевірки позивача, проведення такої перевірки та оформлення її результатів.

Викладене свідчить про те, що ДФС України та ГУ ДФС у Рівненській області не дотримано вимог ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Шапутько С.В. від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к під час її виконання, а саме проведення перевірки іншим контролюючим органом, ніж це визначено слідчим суддею.

Верховний Суд в постанові від 03.04.2018 у справі № 820/4482/17 про визнання протиправним та скасування наказу, залишаючи в силі рішення суду першої та апеляційної інстанції дійшов висновку, що проведення перевірки Головним управлінням ДФС у Харківській області на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2017, відповідно до якої проведення перевірки доручено співробітникам ДФС України, свідчить про недотримання Головним управлінням ДФС у Харківській області вимог ухвали слідчого судді під час її виконання, а саме проведення перевірки іншим контролюючим органом, ніж це передбачено слідчим суддею, що є підставою для скасування наказу про проведення перевірки.

Крім того, суд зазначає, що положення підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, на підставі якого прийнято наказ ГУ ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168, містить імперативний припис щодо обов'язку контролюючого органу провести документальну позапланову перевірку у випадку отримання рішення слідчого судді про призначення перевірки.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Шапутько С.В. від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к, на яку посилається ГУ ДФС у Рівненській області в оскарженому наказі, слідчим суддею надано саме дозвіл на проведення співробітниками ДФС України документальної позапланової перевірки позивача.

Суд з цього приводу зазначає, що вказаною ухвалою слідчого суді не призначено перевірку платника податків, як це передбачено положеннями підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, а лише надано дозвіл на її проведення силами відповідного податкового органу.

Поняття «надати дозвіл на проведення перевірки» податковим органом, про що зазначено в ухвалі слідчого судді, не є тотожним поняттю «призначити перевірку» судом, що регламентується положеннями підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.

В той же час, серед виключних обставин, передбачених статтею 78 Податкового кодексу України, за яких передбачено здійснення документальних позапланових перевірок, така обставина, як «Рішення слідчого судді про надання дозволу на призначення/проведення перевірки» - відсутня.

Таким чином, за відсутності рішення суду (слідчого судді) саме про призначення перевірки, призначення її наказом керівника контролюючого органу відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України є безпідставним, оскільки вказана норма однозначно регламентує обставини, за яких може бути здійснена перевірка, а саме, таку перевірку перш за все, повинен призначити суд, постановивши відповідне рішення про призначення перевірки.

Оскаржуваний наказ ГУ ДФС у Рівненській області про проведення перевірки Позивача не узгоджується із вищевказаними вимогами законодавства щодо виключних випадків проведення документальних позапланових перевірок.

Викладена позиція суду щодо виключних випадків, підстав та порядку проведення перевірок податковими органами узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 19.04.2017 по справі №813/1007/16 та від 17.05.2017 по справі № 818/545/16.

Положеннями статті 21 Податкового кодексу України визначені обов'язки контролюючих органів, серед яких обов'язок дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, органи фіскальної служби та їх посадові особи при вчинені відповідних дій, прийнятті рішень, у тому числі, наказів про проведення позапланової перевірки, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Податковим кодексом України.

Європейський суд з прав людини наголошує на необхідності реалізації принципу правової визначеності між платником податку та органом фіскальної служби, який здійснює адміністрування та контроль за сплатою податків та зборів таким платником податків, що відповідає прогнозованості діяльності суб'єкта владних повноважень. Рішення та дії контролюючого органу мають відповідати вимогам закону, й цілком закономірним та очікуваним є сподівання особи на дотримання контролюючим органом цієї вимоги. У разі, якщо особа постраждала від неправомірного рішення та дій контролюючого органу, особа має бути поновлена в своїх порушених правах судом відповідно до положень ст. 13 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України згідно із ст. 9 Конституції України Зазначене є «правомірним очікуванням» в світлі практики Європейського суду з прав людини.

В остаточному рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Полторацький проти України» від 29.04.2003 (заява N 38812/97) зазначається, що державні органи повинні діяти «відповідно до закону», що означає те, що діяльність державних органів повинна бути передбачувана для особи, тобто особа повинна бути здатна передбачити наслідки діяльності державних органів для себе. Аналогічні висновки Європейського суду з прав людини зроблені в пункті 27 Остаточного рішення у справі «Крюслін проти Франції» від 24.04.1990 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ювіг проти Франції».

Все вищевикладене свідчить про те, що у ДФС України були відсутні повноваження на делегування права на проведення перевірки платника податку, а ГУ ДФС у Рівненській області були відсутні підстави для винесення оскаржуваного наказу від 18.08.2017 № 1168, проведення на підставі цього наказу документальної позапланової виїзної перевірки позивача та оформлення результатів такої перевірки у формі Акта №1236/17-00-14-01/39787102 від 09.11.2017.

З аналізу положень статті 86 Податкового кодексу України вбачається, що наслідками податкової перевірки є - Акт та податкове повідомлення-рішення. З урахуванням всіх вищенаведених обставин суд дійшов висновку, що проведення податкової перевірки некомпетентним органом (замість ДФС України перевірку проведено ГУ ДФС у Рівненській області), що вказує не лише на протиправність наказу про проведення перевірки та дій контролюючого органу щодо проведення такої перевірки, а й на протиправність наслідків такої перевірки.

Щодо підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання нафтопродуктів ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» у ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ» суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту акту перевірки (розділ 3.1.1 Акту), посадовими особами органу державної податкової служби зроблено висновок про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання нафтопродуктів ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» у ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ» та зроблений висновок про безпідставне збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ на 12 015 828 грн., завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування на суму 12 520 685 грн. за 2016 рік та заниження податку на прибуток підприємства всього на суму 29 334 476 грн. за 2016 рік.

Суд встановив, що в перевіряємий період основним видом діяльності ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» є роздрібна торгівля нафтопродуктами, а також роздрібну торгівлю з реалізації пального на наступних автозаправних станціях ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» у м. Рівне та Рівненській області, загалом 22 об'єкти. Для проведення розрахункових операцій за готівкові кошти через автозаправні станції ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» в ДПІ у м. Рівне ГУ ДФС у Рівненській області було зареєстровано реєстратори розрахункових операцій.

Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» були укладені договори поставки нафтопродуктів №ФП-0013 від 03.06.2016 року, № ФП-0032 від 01.07.2016 р., № ФП-0019 від 01.08.2016 р., № ФП-0073 від 15.08.2016 р., № ФП-0082 від 01.09.2016 року, № ФП-0201 від 20.11.2016 року відповідно до яких ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ» (Постачальник) зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому Товар, згідно умов договорів. Додатковим угодами до договорів поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість, тощо.

На підтвердження передачі товару ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» були складені Акти приймання-передачі нафтопродуктів №ФП-0013 від 03.06.2016 року, № ФП-0032 від 01.07.2016 р., № ФП-0019 від 01.08.2016 р., № ФП-0073 від 15.08.2016 р., № ФП-0082 від 01.09.2016 року, № ФП-0201 від 20.11.2016 року на загальну суму 30 946 974,12 грн.

Згідно п. 4.2 Договорів поставки №ФП-0013 від 03.06.2016 року, № ФП-0032 від 01.07.2016 р., № ФП-0019 від 01.08.2016 р., № ФП-0073 від 15.08.2016 р., № ФП-0082 від 01.09.2016 року, № ФП-0201 від 20.11.2016 року, сторони визначили, що товар поставляється Покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах EXW- резервуари нафтобаз ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» та інших нафтобаз, що належать ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

Згідно листів ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», Постачальник повідомив, що нафтопродукти придбані ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» згідно договору знаходяться на зберіганні в ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ», у якого можуть бути отримані в будь-який час на протязі дії вищезазначених договорів. ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» про перехід права власності повідомлений.

ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» по взаємовідносинам з ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ» було віднесено до податкового кредиту з податку на додану вартість 5 157 828,9 грн. згідно податкових накладних № 38 від 30.06.2016 року на суму ПДВ 19674,8 грн., №4 від 30.09.2016 року на суму ПДВ 1678306,68 грн., № 10 від 31.07.2016 р. на суму 1 605 301,18 грн., № 14 від 31.08.2016 р. на суму 917613,00 грн., №55 від 31.08.2016 р. на суму 162060,00 грн., №74 від 31.08.2016 р. на суму 774873,24 грн.

У зв'язку з тим, що нафтопродукти, які придбавалися позивачем у ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ» за Договорами поставки знаходились на зберіганні у ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» (відповідно до Договору зберігання, укладеного з ТОВ «ОУШЕН ФІНАНС»), відвантаження нафтопродуктів в адресу позивача здійснювалось з резервуарів нафтобаз ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ», що використовуються ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» на правах власності або на підставі цивільно-правових договорів.

Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» був укладений договір поставки нафтопродуктів №ФІ-0001 від 01.06.2016 року, відповідно до яких ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ» (Постачальник) зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому Товар, згідно умов договорів. Додатковим угодами до договорів поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість, тощо.

На підтвердження передачі товару ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» був складений Акт приймання-передачі нафтопродуктів №ФІ-0001 від 01.06.2016 року на загальну суму 7 028 762,40 грн.

Згідно п. 4.2 Договору поставки №ФІ-0001 від 01.06.2016 року, сторони визначили, що товар поставляється Покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах EXW-резервуари нафтобаз ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

Згідно листів ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», Постачальник повідомив, що нафтопродукти придбані ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» згідно договору знаходяться на зберіганні в ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ», у якого можуть бути отримані в будь-який час на протязі дії вищезазначених договорів. ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» про перехід права власності повідомлений.

ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» по взаємовідносинам з ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ» було віднесено до податкового кредиту з податку на додану вартість 1 171 460,4 грн. згідно податкової накладної № 3 від 30.06.2016 року на суму ПДВ 1 171 460,4 грн. (договір поставки №ФІ-0001 від 01.06.16р.).

Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» було укладено договір поставки нафтопродуктів №01/5-НП від 01.05.2016 року, відповідно до яких ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД» (Постачальник) зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому Товар, згідно умов договорів. Додатковим угодами до договорів поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість, тощо.

На підтвердження передачі товару ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» було складено Акт приймання-передачі нафтопродуктів №01/5-НП від 01.05.2016 року на загальну суму 4983856,56 грн. Розрахунок за поставлений товар проведений в повному обсязі згідно платіжного доручення № 1069 від 10.10.2016 року.

Згідно п. 4.2 Договору поставки №01/5-НП від 01.05.2016 року сторони визначили, що товар поставляється Покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах EXW-резервуари нафтобаз ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

Згідно листа ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», Постачальник повідомив, що нафтопродукти придбані ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» згідно договору знаходяться на зберіганні в ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ», у якого можуть бути отримані в будь-який час на протязі дії вищезазначених договорів, ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» про перехід права власності повідомлений.

ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» по взаємовідносинам з ТОВ «СВ КОМ ТРЙД» було віднесено до податкового кредиту з податку на додану вартість 830642,76 грн. згідно податкової накладної № 3100026 від 31.05.2016 року на суму ПДВ 830642,76 грн. (договір поставки №01/05 від 01.05.16 р.).

Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ «СТІЛ ПРОФІТ» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» було укладено договір поставки нафтопродуктів №СП-0001 від 01.10.2016 року, відповідно до якого ТОВ «СТІЛ ПРОФІТ» (Постачальник) зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому Товар, згідно умов договорів. Додатковим угодами до договорів поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість, тощо.

На підтвердження передачі товару ТОВ «СТІЛ ПРОФІТ» та ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» було складено Акт приймання-передачі нафтопродуктів №СП-0001 від 01.10.16 р. на загальну суму 29 135 374,00 грн.

Судом встановлено, що розрахунок за поставлений товар проведений частково на суму 22 877 173,12 грн. згідно платіжних доручень № 1702 від 16.12.2016 року, №1696 від 15.12.2016 р., №1643 від 13.12.2016 р., №1552 від 02.12.2016 р., №1549 від 30.11.2016 р., №1536 від 29.11.2016 р, № 1508 від 25.11.2016 р, №608 від 04.04.2017 р. та підтверджується платіжними дорученнями.

Згідно п. 4.2 Договорів поставки №СП-0001 від 01.10.16 р, сторони визначили, що товар поставляється Покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах EXW- резервуари нафтобаз ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

Згідно листів ТОВ «СТІЛ ПРОФІТ», Постачальник повідомив, що нафтопродукти придбані ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» згідно договору знаходяться на зберіганні в ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ», у якого можуть бути отримані в будь-який час на протязі дії вищезазначених договорів, а ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ» про перехід права власності повідомлений.

ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» по взаємовідносинам з ТОВ «СТІЛ ПРОФІТ» було віднесено до податкового кредиту з податку на додану вартість 4 855 896,0 грн. згідно податкової накладної № 31004 від 31.10.2016 року на суму ПДВ 4 855 896,00 грн. (договір поставки №СП-0001 від 01.10.16 р.).

Відповідно до Договору зберігання № 5477 від 13.05.2016 року придбані нафтопродукти у ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ» в подальшому були передані на зберігання Публічному акціонерному товариству «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ», що підтверджується актами приймання передачі нафтопродуктів на зберігання від 31.05.2016, від 30.06.2016, від 31.07.2016, від 31.08.2016, від 30.09.2016, від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016 та актами приймання - передачі наданих послуг.

ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» здійснив оплату за надані послуги на користь ПАТ «ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ», що підтверджується платіжними дорученнями № 1465 від 22.11.2016, № 1461 від 22.11.2016, № 1453 від 21.11.2016, № 1183 від 20.10.2016, № 879 від 15.09.2016, № 720 від 22.08.2016, № 872 від 14.09.2016, № 540 від 05.08.2016, № 333 від 06.07.2016.

Суд встановив, що перевезення нафтопродуктів, придбаних у ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ», до мережі АЗС ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» здійснювало автомобільним транспортом на підставі Договорів перевезення автомобільним транспортом № 24/05/16 від 16.05.2016 року з ТОВ «РІСОЛ» та Договору перевезення вантажу автомобільним транспортом № 46 від 12.05.2016 року з ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС». Належне виконання умов договору підтверджується також актами виконаних робіт.

Факт зберігання, транспортування нафтопродуктів зі складів світлих нафтопродуктів ПАТ «ДНІПРОНАФТПРОДУКТ» підтверджується окрім первинних бухгалтерських документів, також і товарно-транспортними накладними, оформленими у відповідності до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 № 281/171/578/155.

ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» здійснив оплату за надані послуги на користь ТОВ «РІСОЛ», що підтверджується платіжними дорученнями № 111 від 07.06.2016, № 112 від 07.06.2016, № 146 від 13.06.2016, № 149 від 13.06.2016, № 545 від 05.08.2016, № 544 від 05.08.2016, № 551 від 08.08.2016, № 555 від 09.08.2016, № 556 від 09.08.2016, № 562 від 09.08.2016, № 561 від 09.08.2016, № 736 від 29.08.2016, № 830 від 07.09.2016, № 832 від 07.09.2016, № 842 від 09.09.2016, № 843 від 09.09.2016, № 850 від 09.09.2016, № 851 від 09.09.2016, № 852 від 12.09.2016, № 853 від 12.09.2016, № 1067 від 07.10.2016, № 1189 від 20.10.2016, № 1190 від 20.10.2016, № 1194 від 20.10.2016, № 1195 від 20.10.2016, № 1207 від 21.10.2016, № 1208 від 21.10.2016, № 1230 від 27.10.2016, № 1317 від 07.11.2016, № 1324 від 07.11.2016, № 1325 від 07.11.2016, № 1326 від 07.11.2016, № 1331 від 08.11.2016, № 1332 від 08.11.2016, № 1333 від 08.11.2016, № 1337 від 09.11.2016, № 1350 від 14.11.2016, № 1354 від 14.11.2016, № 1358 від 14.11.2016, № 1513 від 25.11.2016, № 1589 від 05.12.2016, № 1599 від 07.12.2016, № 1609 від 08.12.2016, № 1609 від 08.12.2016.

ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» здійснив оплату за надані послуги на користь ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС», що підтверджується платіжними дорученнями № 257 від 01.07.2016, № 440 від 21.07.2016, № 629 від 12.08.2016, № 941 від 23.09.2016, № 1192 від 20.10.2016, № 1318 від 07.11.2016, № 1363 від 14.11.2016, № 1600 від 07.12.2016, № 1752 від 23.12.2016.

Суд приходить до висновку, про те, що факт реалізації нафтопродуктів, придбаних в ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ» через мережу АЗС ТОВ «КИТЧЕР СОЛЮШН» в повному обсязі підтверджується первинними бухгалтерськими документами та наданими копіями договорів поставки нафтопродуктів, додаткових угод до договорів поставки нафтопродуктів, актів приймання - передачі нафтопродуктів, податкових та видаткових накладних, договорів на перевезення вантажів автомобільним транспортом, товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів, актів здачі-приймання виконаних робіт, платіжних доручень (на підтвердження оплати вартості придбаних нафтопродуктів та послуг автотранспортних підприємства з перевезення нафтопродуктів), журналів-ордерів та відомості по рахунку.

Ознайомившись із наданими до суду документами, які підтверджують фінансово-господарським взаємовідносини між позивачем та ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ», доводами позивача та відповідачів, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут і далі за текстом в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до приписів пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України, базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно положень пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.2 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до пункту 200.4 статі 200 Податкового кодексу України, при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно абзацу 3 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Згідно з абзацом 5 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За змістом частини 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 1.1 розділу 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 №88, передбачено, що положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Згідно пунктом 1.2 розділу 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 №88, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 №88 встановлено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Пунктом 2.2 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 №88 встановлено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 (далі - П(С)БО 16), яким визначено методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

Згідно з пунктом 6 П(С)БО 16 витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу, зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками, за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені (п. 7 П(С)БО 16).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Аналізуючи норми податкового законодавства України, ознайомившись із доводами контролюючого органу, на підставі яких здійснено висновки акту перевірки, суд зазначає, що в межах даного спору слід встановити саме факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом з урахуванням умов спірних правовідносин.

Проаналізувавши надані позивачем первинні документи, судом встановлено, що вказані документи не мають дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками.

При цьому, суд враховує, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагент були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавалися.

Суд зазначає, що чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагента, фактичного знаходження його за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останнього. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентом своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

За умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 по справі № 4842/11/2670.

Також, слід зазначити, що в пункті 13 постанови від 24.04.2018 по справі № 813/8500/13-а Верховний Суд виклав правову позицію відповідно до якої - норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними».

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 17.04.2018 по справі № 808/1543/17 та від 07.03.2018 по справі № 804/3420/16.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальних характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, оскільки вони перебувають поза межами його впливу.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України», якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Більше того, суд зазначає, що контролюючим органом в акті перевірки не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Крім того, суд зазначає, що товарно-транспортна накладна відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України N 363 від 14.10.1997, призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.

Так, з урахуванням наведеного, слід зазначити, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 808/2519/15.

Отже, з аналізу первинної документації, норм чинного законодавства та особливостей спірних господарських операцій встановлюється їх реальність, що підтверджується залученими до матеріалів справи документами первинного та бухгалтерського обліку: актами приймання - передачі нафтопродуктів, податковими накладними, платіжними дорученнями, якими підтверджується оплата придбаних нафтопродуктів.

Відтак, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення позивачем відповідних сум витрат до валових витрат та сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

У свою чергу, ГУ ДФС у Рівненській області не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ» не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; доказів того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо ненадання первинних документів під час проведення перевірки, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що постановою Слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Рівненській області капітана поліції У.І. Чучкевич від 02.10.2017 року про визнання ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» потерпілим від кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №0000269 від 27.06.2017 року та протоколу обшуку були вилучені первинні документи фінансово-господарської діяльності ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН», що пояснює поважність причин ненадання необхідних документів під час проведення перевірки.

Суд зазначає, що перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної позапланової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 Податкового кодексу України.

Як встановлено статтею 83 Податкового кодексу України, для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є, зокрема, документи, визначені цим Кодексом, податкова інформація та інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

Відповідно до пункту 85.9 статті 85 Податкового Кодексу України У разі коли до початку або під час проведення перевірки оригінали первинних документів, облікових та інших регістрів, фінансової та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів, а також виконання вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, були вилучені правоохоронними та іншими органами, зазначені органи зобов'язані надати для проведення перевірки контролюючому органу копії зазначених документів або забезпечити доступ до перевірки таких документів. Такі копії, засвідчені печаткою та підписами посадових (службових) осіб правоохоронних та інших органів, якими було здійснено вилучення оригіналів документів, або яким було забезпечено доступ до перевірки вилучених документів, повинні бути надані протягом трьох робочих днів з дня отримання письмового запиту контролюючого органу.

Отже відповідно до пункту 85.9 статті 85 Податкового кодексу України у контролюючого органу була можливість отримати в правоохоронних органах доступ до усіх первинних та бухгалтерських документів по взаємовідносинам з ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ» та ТОВ «КИТЧЕР СОЛЮШН».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що про реальність господарських операцій з придбання нафтопродуктів у ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ» та правильність формування витрат підприємства та податкового кредиту з ПДВ за перевіряємий період.

Також суд зазначає, що позивачем у межах наданих йому прав щодо збирання доказів, що свідчать на його корить, 15.06.2018 подано до Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України заяву про проведення судово-економічної експертизи щодо відносин з ТОВ «ФІЛІН ПРАЙМ», ТОВ «ФІЛОМЕЛЬ», ТОВ «СВ КОМ ТРЕЙД», ТОВ «СТІЛ-ПРОФІТ».

За результатами проведеного дослідження, експертом Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України складено Висновок від 25.09.2018 № 70/7, відповідно до якого висновки, ГУ ДФС в Рівненській області викладені в Акті №1236/17-00-14-01/39787102 від 09.11.2017 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 12.05.2015 по 31.12.2016", щодо виявлених порушень в частині заниження податку на прибуток підтприємств та податку на додану вартість, за винятком операцій щодо отримання кредитних коштів у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та виконання договорів поруки нормативно та документально не підтверджуються.

Щодо операцій позивача із залучення кредитних коштів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та виконання зобов'язань третіх осіб згідно договорів поруки, з цього приводу суд зазначає наступне.

Між ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Кредитор) був укладений кредитний Договір від 04.11.2016 № 4К16107Г про відкриття відновлювальної кредитної лінії з кредитним лімітом до 3 700 000 000,00 грн. Метою надання кредиту є фінансування поточної діяльності підприємства.

07.11.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» перераховано на користь ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» грошові кошти у розмірі 3 377 124 343,86 грн. відповідно до кредитного Договору від 04.11.2016 № 4К16107Г.

04.11.2016 між ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Кредитор) укладено два Договори поруки відповідно до яких ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» поручається перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Кредитом) за виконання ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА» (Боржниками) своїх зобов'язань з повернення основної суми заборгованості та виплати відсотків за користування раніше отриманими кредитними коштами по кредитним Договорам, а саме між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «ДАМПІР» Договір поруки від 04.11.2016 № 4Д13501Д/П по кредитним Договорам від 16.08.2013 № 4Д13501Д, від 19.08.2013 № 4Д13502Д, від 20.08.2013 № 4Д13492И та 20.01.2014 № 4Д14025И; між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «РЕТОНГА» Договір поруки від 04.11.2016 № 4Р13479Д/П по кредитним Договорам від 08.08.2013 № 4Р13479Д, від 09.08.2013 № 4Р13473И, від 13.08.2013 № 4Р13474И, від 16.08.2013 № 4Р13503Д.

Відповідно до Договорів поруки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» перераховані отримані кредитні грошові кошти на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у якості виконання зобов'язань боржників, а саме по ТОВ «ДАМПІР» - 1 769 013 308,51 грн.; по ТОВ «РЕТОНГА» - 1 608 111 035,35 грн.

Відповідно до звіту про фінансовий стан ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» станом на 31.12.2016 відображено суму отриманих від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитних грошових коштів у розмірі 3 377 124 тис. грн. у рядку 1510 «Довгострокові кредити банків» звіту.

Відсотки за користування кредитними коштами, які були сплачені ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у якості виконання зобов'язань боржників відображена у рядку 1155 «Інша поточна дебіторська заборгованість» звіту про фінансовий стан ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» станом на 31.12.2016.

В Акті перевірки ГУ ДФС у Рівненській області дійшло до висновку, що операції позивача із залучення кредитних коштів та сплати процентів за користування такими кредитами не пов'язані із жодною раніше здійсненою господарською операцією позивача, тому не пов'язані з провадженням господарської діяльності позивача.

Таким чином, на думку контролюючого органу, в наслідок описаних вище операцій, в порушення п.19 П(С)БО 16 «Витрати», ст. 4, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» із змінами і доповненнями, п. 2.1, п.2.2 ст.2 Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському з обліку», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 за № 88, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, позивачем включено до розрахунку фінансового результату витрати, що не пов'язані з фінансово-господарською діяльністю, а саме, суму нарахованих відсотків відповідно до умов кредитного договору за користування кредитом.

Однак, суд не погоджується з наведеними вище висновками контролюючого органу, виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов'язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

У той же час, суд зазначає, що не обов'язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об'єктивних причин економічний ефект може не настати у певний проміжок часу.

Сутність доктрини ділової мети полягає в отриманні економічного ефекту не від окремої господарської операції, а у результаті господарської діяльності, тобто сукупності господарських операцій платника податків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі № 2а-1670/7883/12.

Окрім того, Верховний Суд в постанові від 24.01.2018 по справі №816/4226/13-а дійшов висновку, що використання коштів, отриманих у кредит на оплату заборгованості по іншому кредиту, не може вважатися діями, які суперечать діловій меті господарської діяльності. Здійснення позивачем як суб'єктом господарювання дій, які є не типовими для певного виду діяльності, або можуть не у повній мірі відповідати цільовому призначенню отриманих кредитних ресурсів, не може однозначно свідчити про невідповідність таких дій цілям господарської діяльності.

Як зазначив позивач, укладення кредитних договорів та договорів поруки, було лише передумовою настання економічної вигоди для позивача у вигляді отримання можливості стягнення із боржників сум грошових коштів або майна, що суттєво перевищує розмір фактичної заборгованості. Позитивна різниця між сумою зобов'язань за кредитними договорами та загальною сумою забезпечення виконання боржниками своїх зобов'язань, дозволяла Позивачу досягти мети своєї господарської дії, яка полягала в реалізації права кредитора на звернення стягнення на передане в забезпечення по кредитним договорам майно. Отримані позивачем кошти від реалізації такого майна повинні були бути направлені на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором, укладеним між Позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», сплату податків та зборів, фінансування власної господарської діяльності тощо.

Відповідно до статті 1 Господарського кодексу України господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Частиною 2 статті 3 Господарського кодексу України передбачено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Згідно приписів статті 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом.

Статтею 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Статтею 44 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво здійснюється на основі: самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

За аналізом наведених норм права суд зазначає, що свобода підприємницької діяльності у розумінні якої підприємці мають право без обмежень самостійно на власний ризик здійснювати з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом, є загальним принципом господарювання, а отже господарської діяльності.

Обставини проведених господарських, фінансових операцій та первинні (бухгалтерські, фінансові) документи, підтверджують здійснення Позивачем операцій за укладеним кредитним Договором з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та договорами поруки між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 20.10.2016, відповідно до яких позивач поручається за виконання ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА» своїх зобов'язань за раніше укладеними Кредитними договорами, з повернення кредитних коштів та виплати відсотків за їх користування.

Зокрема відповідно до пункту 8 Договорів поруки до Поручителя, котрий виконав зобов'язання Боржника по Кредитному договору, перейшли всі права Кредитора за даним договором і за договорами застави (іпотеки), укладених з метою забезпечення виконання зобов'язань Боржника перед Кредитором по Кредитному договору в частині виконання зобов'язання.

Як зазначив позивач, умовою, яка передувала укладенню договорів поруки зі сторони позивача було отримання відомостей від Банку про існування Договорів застави зі сторони ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА», які було укладено в якості забезпечення виконання ними зобов'язань за Кредитними договорами, а саме: застава корпоративних прав та майнових прав на отримання товару, що суттєво перевищує розмір фактичної заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що контролюючим органом безпідставно залишено поза увагою всі обставини здійснення описаних операцій та суттєві умови Договорів, які пов'язані саме із залученням кредитних коштів позивачем з метою проведення законної господарської діяльності.

На підтвердження правомірності віднесення відсотків за користування кредитними коштами до витрат, позивачем також надано до суду консультативний Висновок ТОВ «Українська аудиторська служба» вих. № 29 від 07.03.2018, а також висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України Шаповалова Р.А № 33/7 від 13.03.2018.

З приводу зазначених вище взаємовідносин, аудитором у консультативному висновку зазначено наступну інформацію:

Так, операції ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» із залучення кредитних коштів і сплатою відсотків за користування кредитними коштами, а також погашення заборгованостей ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА» за договорами поруки являються цільовим використанням коштів та пов'язані із господарською діяльністю підприємства.

З урахуванням того, що суми заставного майна ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА», ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» могло отримати економічну вигоду та прибуток, у випадку звернення стягнення на заставне майно у зв'язку з не виконанням зобов'язань, оскільки сума заставного майна ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА» більш ніж в три рази перевищує суму боргових зобов'язань (12 798 962 946,00 грн. / 3 377 124 343,86 грн.), які погашені ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН».

Також, аудитором зазначено, що ПКУ з метою оподаткування податком на прибуток не передбачено застосування ознаки розумної економічної причини (ділова мета) до операцій з платником податку на прибуток на загальних підставах. Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю Підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції, що підтверджується також постановою ВС від 24.01.2018 по справі № 2а-19379/11/2670 (ЄДРСРУ № 71829439) та постановою ВС від 24.01.2018 по справі № 816/4226/13-а (ЄДРСРУ №71834548).

Водночас, суд зазначає, що контролюючий орган, під час проведення перевірки обмежився лише аналізом операцій зі списання коштів з ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» за зобов'язаннями ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА».

Однак, повністю залишено поза увагою те, що укладення кредитних договорів та договорів поруки, було лише передумовою настання економічної вигоди для ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» у вигляді отримання можливості стягнення із ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА» сум грошових коштів або майна, що суттєво перевищує розмір фактичної заборгованості та становить 12 798 962 946,00 грн.

Окрім того, як зазначає аудитор, частиною 1 та частиною 2 статті 556 Цивільного кодексу України передбачено, що після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Проте спеціальний порядок передачі прав від кредитора до поручителя у ЦК України не передбачений, з чого можна зробити висновок про їх автоматичний перехід від кредитора до поручителя в момент виконання останнім обов'язку боржника. Іншими словами, підставою переходу прав кредитора до поручителя виступає не угода про уступку права вимоги, а такий юридичний факт, як виконання зобов'язання за боржника, з яким закон пов'язує перехід прав кредитора до третьої особи.

З метою реалізації права на звернення до боржника поручитель наділяється (ч. 1 ст. 556 ЦКУ) правом вимагати від кредитора вручення йому документів, які підтверджують цей обов'язок боржника. В окремих випадках доцільним слід визнати застосування ст. 517 ЦК України, а саме: в частині встановлення поряд із обов'язком первісного кредитора передати поручителю документи, які засвідчують права, що передаються, (такий обов'язок покладено на кредитора спеціальною нормою ч. 1 ст. 556 ЦК України), також обов'язку надання інформації, яка є необхідною для реалізації цих прав. Це положення є особливо важливим з огляду на те, що боржник має право не здійснювати виконання на вимогу поручителя до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав за основним зобов'язанням.

Разом з тим, виходячи з описаних в акті перевірки обставин, та на підставі наданих копій первинних документів установлено, що при повному виконанні поручителем ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» перед ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язань ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА», відсутні відомості щодо переходу до поручителя усіх прав кредитора у цих зобов'язаннях, у тому числі і тих, що забезпечували його виконання, у відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 556 ЦК України.

Зазначене суттєво вплинуло на можливість реалізації своїх прав новим кредитором - ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» по відношенню до боржників ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА» з приводу стягнення сум грошових коштів або майна, що суттєво перевищує розмір фактичної заборгованості та становить 12 798 962 946,00 грн.

З урахуванням викладеного та пунктів 8, 10 Договорів поруки, можливо припустити отримання дійсно економічної вигоди та прибутку ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» після звернення та реалізації заставного майна.

Таким чином вирішальним критерієм для заключення підприємством Договорів з банком є зростання економічних вигод та відповідно отримання прибутку.

З урахуванням викладеного, аудитор дійшов висновків, що операція з отримання позивачем кредитних коштів в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пов'язані із провадженням господарської діяльності позивача, а вирішальним критерієм для заключення позивачем договорів з банком - є зростання економічних вигод та відповідно отримання прибутку.

Також, аудитором у консультаційному висновку зазначено, що висновки акту перевірки нормативно-правовим актам щодо ведення бухгалтерського обліку в частині встановлених порушень, не підтверджуються, виходячи з наступного.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку "Витрати" затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248 (далі - П(С)БО 16), визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

Згідно із п. 6 П(С)БО 16 витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені (п. 7 П(С)БО 16).

Суми відсотків, нарахованих за користування кредитом, відносяться до окремого виду зобов'язань і згідно з п. 27 П(С)БО 16 відображаються у складі фінансових витрат (субрахунок 951 «Відсотки за кредит») у кореспонденції із субрахунком 684 «Розрахунки за нарахованими відсотками».

У свою чергу Методологічні основи формування в бухгалтерському обліку фінансових витрат визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати», затверджене наказом Мінфіну № 415 від 28.04.2006.

Відповідно п. 4 П (С)БО 31 фінансові витрати визнаються витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов'язаннями). Тобто, нараховані відсотки включаються до витрат того звітного періоду, в якому вони були нараховані.

Згідно з п. 3 р. I П(С)БО 1 активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, призведе до отримання економічних вигод у майбутньому; власний капітал - частина в активах підприємства, що залишається після вирахування його зобов'язань; звіт про власний капітал - звіт, який відображає зміни у складі власного капіталу підприємства протягом звітного періоду.

Згідно п. 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід» затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 290 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153 проценти це плата за використання грошових коштів, їх еквівалентів або сум, що заборговані підприємству.

Таким чином, відсотки сплачені ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» за кредитним договором від 20.10.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» являються доходом банку, з якого останнім сплачуватиметься податок на прибуток, а не доходом ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН».

Фінансово-господарські операції, які здійснювало ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН», щодо укладених договорів між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та договорів поруки по яким надано поручительство перед Кредитором за виконання ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА» своїх зобов'язань за раніше укладеними Кредитними договорами, з повернення кредитних коштів та виплати відсотків, обліковуються з метою оподаткування згідно встановлених правил положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Враховуючи вищезазначене, відсотки за кредитним договором від 20.10.2016, нараховані та сплачені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають врахуванню ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» (віднесенню на витрати) при визначенні фінансового результату до оподаткування у 2016 році та відповідно відображенню у податкової декларації з податку на прибуток за податковий (звітний) період 2016 рік.

Таким чином, висновки акту перевірки нормативно-правовим актам щодо ведення бухгалтерського обліку в частині встановленого порушення, не підтверджуються.

Також, на підтвердження своїх доводів та спростування висновків акту перевірки, позивачем надано до суду Висновок експерта від 13.03.2018 № 33/7, підготовленого експертом Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України Шаповаловим Р.А.

Експертним висновком встановлено, що фінансово-господарські операції ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» із залучення кредитних коштів та операції з виконання зобов'язань за договорами поруки здійснені з метою отримання вищезазначеним підприємством економічної вигоди тобто прибутку, що дає підстави стверджувати про те, що у випадку отримання ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» даного прибутку (звернення стягнення на заставне майно, у зв'язку з невиконанням зобов'язань боржниками ТОВ «ДАМПІР» та ТОВ «РЕТОНГА») збільшиться фінансовий результат до оподаткування або зменшиться збиток підприємства за звітний податковий період, що в свою чергу вплине на об'єкт оподаткування податком на прибуток підприємств. За результатами дослідженням встановлено, що операції ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН» із залучення кредитних коштів та операції з виконання зобов'язань за договорами поруки відображені у бухгалтерському та податковому обліку нормативно обґрунтовано та у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів, що також підтверджено консультативним Висновком ТОВ «Українська аудиторська служба».

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що операція з отримання позивачем кредитних коштів в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пов'язана із провадженням господарської діяльності позивача та направлена на отримання прибутку.

Таким чином, висновки Акту перевірки №1236/17-00-14-01/39787102 від 09.11.2017 в частині встановленого порушення: п.14.1.36 п.14.1 ст. 14, ст. 22, п.44.1, п.44.2 ст. 44, п.п.134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 5 «Визнання та класифікація доходу» Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Мінфіну від 29.11.1999 № 290, ст. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, збільшено Позивачу суму грошового зобов'язання за платежем Податок на прибуток в розмірі 36 668 095,00 грн., з яких: 29 334 476 грн. за податковими зобов'язаннями та 7 333 619,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) документально та нормативно не підтверджуються.

У свою чергу, ГУ ДФС у Рівненській області не надано суду належних та допустимих доказів щодо правомірності висновків, зроблених контролюючим органом в Акті перевірки відносно операцій позивача із залучення кредитних коштів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та сплати процентів за користування такими кредитами.

У зв'язку з тим, що ГУ ДФС у Рівненській області не надано до суду доказів того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, тому позовні вимоги щодо визнання податкових повідомлень-рішень від 13.10.2017 № , №, № , № , № та № протиправними та такими, що підлягають скасуванню, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про скасування рішення ДФС України № 3953/6/99-99-11-01-02-25 від 05.12.2017 та рішення №7423/6/99-99-11-03-01-25 від 01.03.2018 в частині відмови у задоволені його скарг, прийнятих за результатами адміністративного оскарження вищевказаних податкових повідомлень-рішень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 56.10 статті 56 Податкового кодексу України рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

Згідно з пунктом 56.8 вказаної статті контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Водночас, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписами пункту 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Разом з тим, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене вище, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Отже, рішення, прийняті за результатами розгляду скарг позивача на податкові повідомлення-рішення, самі по собі не є юридично значимими для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, рішення про результати розгляду скарг безпосередньо не порушують права та інтереси позивача, з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки оскаржувані рішення, дія чи бездіяльність, обґрунтованість позовних вимог щодо яких судом визнана вище, були прийняті (вчинені) без дотримання вказаних вище критеріїв, вони підлягають визнанню протиправними та/або скасуванню в судовому порядку.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому засдоволенню.

Відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Беручи до уваги наведене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 620 224,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШН» () задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо передачі Головному управлінню ДФС у Рівненській області повноважень на здійснення, на підставі на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к, документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШН» ().

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168 «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН», код 39787102 за період з 12.05.2015р. по 31.12.2016р.».

4. Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Рівненській області щодо проведення документальної позапланової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШН» () на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 по справі № 757/44097/17-к та наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 18.08.2017 № 1168 «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «КИТЧЕР-СОЛЮШН», код 39787102 за період з 12.05.2015р. по 31.12.2016р.» та оформлення результатів такої перевірки у формі Акта від 09.11.2017 № 1236/17-00-14-01/39787102.

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 23.11.2017.

6. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 23.11.2017.

7. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 23.11.2017.

8. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 23.11.2017.

9. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 23.11.2017.

10. У задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 3953/6/99-99-11-01-02-25 від 05.02.2018 та №7423/6/99-99-11-03-01-25 від 01.03.2018 в частині відмови у задоволені скарги відмовити.

11. Стягнути в рівних частинах з Головного управління ДФС у Рівненській області та Державної фіскальної служби України за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШН» () судові витрати у розмірі 620 224,00 грн.

Стягувач: товариство з обмеженою відповідальністю «КИТЧЕР-СОЛЮШН» (, адреса: 033024, Рівне, вул.Соборна, б.442-Д, оф.303)

Боржники: Головне управління ДФС у Рівненській області (, адреса: 33023, Рівне, вул.Відінська, 12)

Державна фіскальна служба України (, адреса: 04053, Київ, Львівська площа, 8)

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 15.11.2018.

Суддя Є.В. Аблов