Справа № 675/2106/17
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/2106/17

Головуючий у 1-й інстанції: Трасковський С.Л.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

12 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Альміза Віталія Миколайовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" Новосядлова Олександра Володимировича про зобов'язання суб'єкта владних повноважень утримувати його в одиночній камері, одномісній камері або камері одного,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" Новосядлова Олександра Володимировича про зобов'язання суб'єкта владних повноважень утримувати його в одиночній камері, одномісній камері або камері одного.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до положення Європейських пенітенціарних правил має право відбувати покарання в камері один, а тому дії відповідача щодо відмови є протиправними..

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неврахування судом всіх обставин справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи.

19 жовтня 2018 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали просили суд її задовольнити.

Відповідач щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечував. Просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 308 КАС України та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи неоспорені факти про те, що ОСОБА_2 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)».

ОСОБА_2 звернувся до суду та просить зобов'язати виправну установу в особі начальника Новосядлова Олександра Володимировича утримувати його в одиночній камері, одномісній камері або камері одного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності неправомірних дій у відповідача, а тому заявлений позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно із ч. 3 ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно із ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання. (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України (ст. 3 КВК України).

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Статтею 150 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені до довічного позбавлення волі чоловіки відбувають покарання у секторах максимального рівня безпеки виправних колоній середнього рівня безпеки та виправних колоніях максимального рівня безпеки. Засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.

Відповідно до ч.1 ст.151 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, розміщуються в приміщеннях камерного типу, як правило, по дві особи і носять одяг спеціального зразка. За заявою засудженого та в інших необхідних випадках з метою захисту засудженого від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним злочину або при наявності медичного висновку за постановою начальника колонії його можуть тримати в одиночній камері.

Аналізуючи доводи апелянта, що відповідачем протиправно не поміщено позивача в одиночну камеру, колегія суддів зазначає наступне.

Крім того, статтею 151-1 КВК України, встановлено, що зміна умов тримання засуджених до довічного позбавлення волі здійснюється в порядку, визначеному статтею 100 цього Кодексу.

Засуджені до довічного позбавлення волі чоловіки можуть бути переведені:

з приміщень камерного типу, в яких тримаються дві особи, до багатомісних приміщень камерного типу виправної колонії максимального рівня безпеки з наданням дозволу на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру в порядку, встановленому законодавством, - після фактичного відбуття у таких приміщеннях не менш як п'яти років строку покарання;

з багатомісних приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки - після фактичного відбуття у таких приміщеннях не менш як п'яти років строку покарання.

Засуджені до довічного позбавлення волі, які злісно порушують установлений порядок відбування покарання, можуть бути переведені із звичайних жилих приміщень до приміщень камерного типу виправної колонії максимального рівня безпеки.

Зміна умов тримання не застосовується до засуджених до довічного позбавлення волі, які хворіють на венеричні захворювання, активну форму туберкульозу, та з психічними розладами.

Абзацом 11 пункту 1 розділу ХХХІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року №2186/5, встановлено, що у необхідних випадках з метою захисту засудженого від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним нового злочину або за наявності медичного висновку за постановою начальника установи виконання покарань його можуть тримати в одиночній камері.

Таким чином, діючим законодавством України, що регламентує порядок та умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, передбачено утримання таких засуджених в приміщеннях камерного типу, як правило, по двоє. Після відбуття відповідно терміну в приміщеннях камерного типу, в яких тримаються дві особи, такі засуджені можуть бути переведені до багатомісних приміщень камерного типу, а згодом - до звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки.

Тобто КВК України та Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань не передбачено за звичайних умов переведення засуджених до довічного позбавлення волі до одиночних камер (утримання одних, в одномісній камері).

Єдиним виключенням з даного правила є (не рахуючи притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді поміщення до ПКТ, ДІЗО, карцеру на певний строк) утримання засудженого до довічного позбавлення волі в одиночній камері з метою захисту від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним нового злочину або за наявності медичного висновку за постановою начальника або заявою самого засудженого.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що відповідно 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Однак, зауважує, що при розгляді апеляційної скарги суд апеляційної інстанції надає оцінку усім доказам наданим, як позивачем так і відповідачем.

Разом з тим, оцінюючи наведені апелянтом аргументи, колегія суддів зауважує, що позивачем ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не було надано достатньо належних доказів, які підтверджують факт і надають підстави для утримання ОСОБА_2 в одиночній камері (утримання одних, в одномісній камері), як те передбачено ст. 151 -1 Кримінально виконавчого кодексу України.

При цьому, надані матеріали позивачем, які на його думку дають підстави відповідачу утримувати йог в одиночній камері не є достатніми та не беруться до уваги судом апеляційної інстанції.

Також, ОСОБА_2 в підтвердження доводів які викладені в апеляційній скарзі, а саме щодо наявності загрози його життю з боку службових осіб ДУ "Замкова виправна колонія (№58)", доказів того ким та при яких обставинах була створена чи створюється загроза його життю, також не надано.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи є довідки №2 від 19.02.2018 року, начальника оперативного відділу ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" ОСОБА_6, згідно до якої встановлено, що інформація про існування загрози життю і здоров'ю засудженого ОСОБА_2 не надходила.

Крім того, доказом відсутності за станом здоров'я підстав для утримування в одиночній камері ОСОБА_2 згідно ч.1 ст.151 КВК України є довідка №7 від 25.06.2018 року медичної частини ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" .

Факти відсутності підстав для переведення позивача в одиночну камеру, також були підтверджені свідками в суді першої інстанції.

Що стосується посилання позивача на приписи Європейських пенітенціарних правил, то слід зазначити, що це варіант Європейських мінімальних стандартних правил поводження з в'язнями, адаптований до сучасних пріоритетів і цінностей цивілізованого суспільства. Затверджені Комітетом міністрів Ради Європи 12.11 1987 року, вони постійно оновлюються. Вказані Правила лише рекомендовані державам - членам Ради Європи для реалізації у своєму законодавстві.

Тобто вказані Європейські пенітенціарні правила не є частиною міжнародного права та національного законодавства України, вони не ратифіковані Верховною Радою України.

Національним законодавством України не передбачене розміщення засуджених в одиночних камерах (утримання окремо), крім випадків, вказаних в ч.1 ст.150 КВК України та в абзаці 11 пункту 1 розділу ХХХІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Крім того, в розділі "Розподіл та розміщення" дійсно передбачається розміщення ув'язнених за їх бажанням окремо на ніч. Але в цьому ж розділі неодноразово вказується, що таке розміщення може бути проведено за наявності відповідної можливості.

Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, сектор довічного ув'язнення ДУ "Замкова виправна колонія (№58)", перенаповнений, що підтверджується довідкою №95 від 11.07.2018 року, листами №2374 від 18.05.2016 року, №3672 від 29.07.2016 року установи виконання покарань, а тому розміщення позивача в камері одного призведе до обмеження житлової площі для інших засуджених, що утримуються в секторі довічного ув'язнення, тобто буде порушено баланс між індивідуальними інтересами ОСОБА_2 та загальними інтересами інших засуджених.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом не встановлено фактів допущення відповідачем протиправної бездіяльності по відношенню до позивача, а тому відсутні підстави для зобов'язання начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" Новосядлова Олександра Володимировича утримувати ОСОБА_2.в одиночній камері (одномісній камері або камері одного).

Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку позивачем не надано належних і допустимих доказів наявності в діях відповідача будь яких порушень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінюючи наведені апелянтом аргументів, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані доводи, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Також, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач було подано додаткові пояснення, в яких просив суд зобов'язати адміністрацію Замкової виправної колонії здійснити його обстеження на МРТ в м. Шепетівка, Хмельницької області.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що вказана вимога не була предметом розгляду в суді першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції відмовляє в її задоволенні.

Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги позивач просив суд витребувати ряд документів. Однак, дослідивши вказане клопотання суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що вказані документи, які просив витребувати позивач не будуть доказом протиправності дій відповідача щодо відмови в поміщення ОСОБА_2 в одиночну камеру ( одномісну камеру або камеру одного).

Разом з тим, суд зазначає, що під час апеляційного розгляду в суді позивачем було зазначено, що клопотання відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 листопада 2018 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Граб Л.С. Біла Л.М.