Справа № 821/864/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 821/864/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
Дата та місце ухвалення: 29.05.2018 р. м. Херсон

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, у якому просила: визнати протиправним рішення Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області № 27 від 05.10.2017 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу роботи зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення - з 27.09.2017 року, та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Справа в суді першої інстанції розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.09.2017 року позивач через свого представника звернулась до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області із заявою про призначення/перерахунок пенсії.

До заяви надані наступні документи: копія паспорту для виїзду за кордон; копія реєстраційного номеру облікової картки платника податків; копія трудової книжки; довідки про заробітну; копія довіреності; копія паспорта представника.

Також, згідно наявної в матеріалах справи розписки-повідомлення щодо прийняття заяви про призначення пенсії вбачається, що до заяви про призначення пенсії для огляду пенсійного фонду представником позивача був представлений оригінал паспорта позивача, оригінал реєстраційного номеру облікової картки платника податків, оригінал трудової книжки, оригінал довіреності та оригінал паспорта представника.

Рішенням Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області № 27 від 05.10.2017 року позивачу відмовлено у призначанні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку з порушенням порядку звернення за призначенням пенсії.

Листом Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 11.12.2017 року № 331/03 позивачу роз'яснено порядок звернення за призначення пенсії та повідомлення про прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявленого позову, виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки остання не надала необхідний пакет документів, що визначає право на даний вид пенсії, а відтак територіальний орган ПФУ не мав підстав для призначення пенсії.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволені позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина України на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Як вже зазначалось, відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

З матеріалів справи вбачається, що для призначення пенсії позивачем, зокрема, був наданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон, з якого відповідно вбачається, що позивач є громадянином України.

Саме цей документ за наведеними правилами Закону України «Про громадянство України» підтверджує громадянство позивача.

Таким чином, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на необхідність надання позивачем для вирішення питання про призначення їй пенсії документу, що підтверджує громадянство України є безпідставними, оскільки такий документ позивачем був наданий.

Також, посилання відповідача та суду першої інстанції на закінчення строку пред'явленого позивачем паспорту для виїзду за кордон, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно наявної відмітки на паспорті позивача останній продовжено до 2020 року.

Що стосується посилань відповідача на те, що не пред'явлення позивачем документу, що засвідчує постійне місце проживання позивача в Україні, перешкоджає вирішенню питання щодо призначення позивачу пенсії, колегія суддів вважає також такі посилання відповідача безпідставними, оскільки позивач незалежно від місця проживання має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Вказані висновки суду підтверджуються наведеними висновками Конституційного Суду України та практикою Європейського суду з прав людини.

Що стосується посилань відповідача на неналежне внесення до трудової книжки позивача запису про зміну прізвища, колегія суддів зазначає, що відповідач, посилаючись на вказані обставини, як на підставу для відмову в призначенні пенсії, жодним чином не обґрунтував свої доводи щодо порушення порядку внесення до трудової книжки позивача запису про зміну прізвища, не зазначив в чому це полягає.

Колегія суддів наголошує, що як відповідач, так і суд першої інстанції, у своїх рішеннях, не визначили на підставі яких саме фактичних даних останні прийшли до висновку про порушення позивачем порядку звернення за призначенням пенсії.

Відповідач та суд першої інстанції у своїх рішеннях переліковують законодавство, що регулює порядок звернення за призначенням пенсії, проте ні відповідачем, ні судом першої інстанції не зазначено в чому саме полягають порушення такого порядку з боку позивача з урахуванням представлених документів.

Колегія суддів вказує, що відповідач в оскаржуваному рішенні доходячи висновку, що позивач не є громадянкою України та посилаючись на порушення порядку заповнення трудової книжки, відсутність реєстрації місця проживання на території України, не визначив підстав не прийняття до уваги документів позивача для призначення пенсії, що спростовують ці обставини, а так само не визначив, яким чином факт проживання позивача за межами території України перешкоджає позивачу у призначення пенсії.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про протиправність рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії та наявність підстав для задоволення вимог позивача у цій частині.

Водночас, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині зобов'язання Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу роботи зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення - з 27.09.2017 року, та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок, оскільки, як вбачається з рішення відповідача, останнім взагалі не досліджувалось питання щодо наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно документи, що підтверджують такий стаж. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що фактично відповідач виходив з того, що за наданими позивачем документами неможливо вирішити питання про призначення позивачу пенсії. Тобто, вбачається, що відповідач взагалі не вирішив питання про призначення позивачу пенсії. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не вирішив питання щодо права позивача на пенсію та відповідно наявності у неї стажу для призначення пенсії за віком, суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 9 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення адміністративного позову, а саме визнання протиправним та скасування рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком.

На підставі вищевикладеного та з огляду на вказані положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 245, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області № 27 від 05.10.2017 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 1216 від 27.09.2017 року про призначення пенсії за віком.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 1762 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 19.11.2018 р.

Головуючий суддя: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька