Справа № 813/2406/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/266/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Кухтея Р.В.

за участю секретаря судового засідання - Мацьків М.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

за участю представника відповідача - Пасічник Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року прийняте суддею Гавдик З.В. в місті Львові по справі № 813/2406/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними і скасування постанов про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до суду в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до головного управління Держпраці у Львівській області в якому просить:

- визнати протиправно та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами № ЛВ274/449/АВ/ФС-2 від 11.05.2018 р.;

- визнати протиправно та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами № ЛВ274/449/АВ/ФС-3 від 11. 05. 2018 року.;

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02. 08. 2018 р. в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд виходив з того, що в діях позивача має місце допущення ним до роботи працівника без укладення трудового договору з ним та інший склад адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог закону щодо мінімальних державних гарантій в оплаті праці, не проведення індексації заробітної плати працівником.

Щодо першого адміністративного правопорушення, то факт допуску до роботи підтверджується поясненнями працівника ОСОБА_4 та товарно - транспортними накладними по перевезенню товару з Республіки Польща. Також поясненнями ФОП ОСОБА_3 від 12. 04. 2018 року. Разом з тим, ні трудового договору ні цивільного правового підписаного договору в наявності немає.

Щодо не проведення індексації грошових доходів, то не є аргументовані доводи позивача, що він подібного не проводив так як виплачував заробітну плату вище мінімальної, позаяк індивідуальна ( а не мінімальна) зарплата підлягає індексації та є державною гарантією в оплаті праці.

Не має значення в даній ситуації, що індексація позивачем проведена на день винесення оскаржуваної постанови, позаяк це на виконання припису.

Зазначені постанови винесені належним органом.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу в якій вказується на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги покликання маються на те, що з винесеної постанови заступником начальника Головного управління Держпраці у Л/о Стецьком А. Є. №ЛВ274/449/АВ/ФС-2 від 11. 05. 2018 року незрозуміло яким чином ФОП ОСОБА_3 надав пояснення, які взяті судом, позаяк перевірки 12. 04. 2018 р. не було. Пояснення ОСОБА_4 не оцінено як доказ в сукупності з іншими. Товарно - транспортні накладні здобуті із порушенням порядку встановленого законом, а тому є недопустимими доказами, а із запитом відповідач до Львівської митниці ДФС не звертався.

Відповідно цивільно-правового договору з ОСОБА_4, суд не застосовував правові норми, які б мав застосувати.

Згідно винесеної постанови заступником начальника Головного управління Держпраці у Л/о Стецьком А. Є. №ЛВ274/449/АВ/ФС-3 від 11. 05. 2018 року відповідач всупереч ст. 77 ч. 2 КАС України не довів правомірність даної постанови.

Ч. 6. Ст. 95 КЗпПУ та ст. 33 ЗУ «Про оплату праці» не визначалось, що індексація заробітної плати є мінімальною державною гарантією в оплаті праці. Стаття 12 вказаного Закону містить вичерпний перелік мінімальних державних гарантій в оплаті праці, однак там не вказано про індексацію заробітної плати.

Оскільки, заробітна плата працівникам встановлена вище мінімальної, то немає порушень з приводу не проведення індексації такої заробітної плати.

На адресу суду 16 жовтня 2018 року надійшов відзив в якому зазначається, що згідно постанови № №ЛВ274/449/АВ/ФС-2 від 11. 05. 2018 року акт про проведення перевірки складено із за відсутності документів у позивача для проведення такої, однак інспектор не був позбавлений можливості відібрати пояснення у ФОП ОСОБА_3.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11.05.2018 р. заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Стецьком А. Я. винесено постанову № ЛВ274/449/АВ/ФС-2 від 11.05.2018 р. про накладення штрафу на ФО-П ОСОБА_3 у розмірі 111690 (сто одинадцять тисяч шістсот дев'яносто) гривень за порушення вимог ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП України, постанови КМУ «Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу» № 413 на підставі абзацу 2 частини 2 ст.265 КЗпП України, та постанову № ЛВ274/449/АВ/ФС-3 від 11.05.2018 р. про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_3 у розмірі 148 920 (сто сорок вісім тисяч дев'ятсот двадцять) гривень за порушення вимог ч.6 ст.95 КЗпП України, ст.33 Закону України «Про оплату праці» у відповідності до абзацу 4 частини 2 ст. 265 КЗпП України.

На підставі наказу від 12.04.2018 р. № 0718 - П у період часу з 18.04.2018 р. по 19.04.2018 р. начальником відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у м. Львові Гереєм Р. Р. та головним державним інспектором Головного управління Держпраці у Львівській області Хомиком С. Р., було проведено інспекційне відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 за результатами якого було складено акт інспекційного відвідування № ЛВ274/449/АВ від 19.04.2018, яким зафіксовано порушення законодавства про працю, а саме вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України, постанови КМУ «Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу» № 413, ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ч. 4 ст. 96 КЗпП України, ч. 4 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Складений за результатами проведення інспекційного відвідування акт підписано головним державним інспектором Головного управління Держпраці у Львівській області Хомиком С. Р.

ФОП ОСОБА_3 від підпису вищезазначеного акту відмовився, про що було зафіксовано в акті про відмову від підпису № ЛВ274/449/АВ-ВП від 03.05.2018 і скеровано ФОП ОСОБА_3 супровідним листом від 03.05.2018 р. № 4069/4/04.3-09.

Також, винесено припис про усунення виявлених порушень № ЛВ274/449/АВ-П від 19.04.2018 року, де було надано строк до 30.04.2018 року усунути виявлені порушення законодавства. 11.05.2018 р. заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Стецьком А. Я. винесені спірні постанови.

Щодо правомірності винесення постанови № ЛВ274/449/АВ/ФС-2 від 11.05.2018 р.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Так, предметом укладених договорів позивача з фізичними особами є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізичні особи повинні були виконувати систематично певні трудові функції на підприємстві відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов'язання виконувати роботи (надавати послуги).

Отже, слід врахувати, що між ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_4 трудовий договір чи цивільно-правова угода підписані не були (протилежного із матеріалів справи не вбачається), виконання робіт у ФОП ОСОБА_3, як водія, а саме здійснення доставки товару з Республіки Польща не заперечується самим позивачем, а також підтверджується товарно-транспортними накладними:

- ДКД-Е № UA209180.2018.8333, де вказано про доставку товару з «Saint-Globain Construction Products Polska Sp.z o.o. - ul. Okrezna 16 44 - 100 Gliwice. Польща» в «ТзОВ «Торгівельна мережа «Десятка» м. Львів, вул. Городоцька, 357. Україна», на якій поставлено відмітку Львівської митниці ДФС - 13.02.2018;

- ДКД-Е № UA209180.2018.6142, де вказано про доставку товару з «Saint-Globain Construction Products Polska Sp.z o.o. - ul. Okrezna 16 44 - 100. Польща» в «ТзОВ «Торгівельна мережа «Десятка» м. Львів, вул. Городоцька, 357. Україна», на якій поставлено відмітку Львівської митниці ДФС - 03.02.2018.

Відтак, дані обставини підтверджують правомірність винесення постанови № ЛВ274/449/АВ/ФС-2 від 11.05.2018 р.

Щодо правомірності винесення постанови № ЛВ274/449/АВ/ФС-3 від 11. 05. 2018 року, то апеляційний суд погоджується з тим, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати, індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. З метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, у тому числі індексація доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Проведення індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачено ст. 95 КЗпП України, відтак індексація заробітної плати є мінімальною державною гарантією в оплаті праці, за недотримання якої юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац 4 частини другої статті 265 КЗпП України).

Відповідно, індексації підлягає заробітна плата незалежно від того чи вона вища від мінімальної заробітної плати встановленої державою, тобто відповідачем правомірно накладено штраф на позивача згідно абзацу 4 частини 2 ст. 265 КЗпП України в розмірі 148920 (сто сорок вісім тисяч дев'ятсот двадцять) гривень за порушення вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці» за недотримання мінімальних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Що стосується покликання апелянта на відсутність необхідності у проведенні індексації заробітної плати працівникам у розмірі 3 500 грн, адже є вищою законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати у 2017 році, то апеляційний суд погоджується із доводами сторони відповідача по справі, що у випадку виникнення права на індексацію, така здійснюється постійно, доки індекс споживчих цін перевищує 103 відсотки. В даному випадку посадові оклади у ФОП ОСОБА_3 були затверджені згідно штатного розпису від 03.01.2017 р. у розмірі 3 500 гри і не змінювалися до 2018 р., то, право на індексацію заробітної плати у чотирьох працівників ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 виникло з червня 2017 року.

Фіксована сума індексації виплачується до наступного підвищення тарифної ставки(окладу) при якому сума збільшення заробітної плати перевищить фіксовану суму індексації.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом постанова від 12 квітня 2018 (справа № 816/2325/17), постанова від 04 липня 2018 року (справа № 820/1432/17).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року по справі № 813/2406/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повний текст судового рішення виготовлено 15.11.2018 року.