Справа № 826/13246/17
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 листопада 2018 року № 826/13246/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскон»
додержавної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскон» (далі - позивач/ТОВ «Аскон») звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач/ ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якій просить суд:

«Датоване 24 лютого 2017 року рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві вих.№3309/10/26-58-08-04-16 визнати незаконним та скасувати.

Зобов'язати Державну податкову інспекцію у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м.Києві прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарним місяць січень 2017 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "АСКОН" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих Позивачем документів від 15 лютого 2017 року.»

Позовні вимоги мотивовано тим, що ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві необґрунтовано відмовлено у прийнятті податкової декларації Товариства з податку на додану вартість та додатків до неї за січень 2017 року. Позивач вважає такі дії відповідача щодо не прийняття звітності в паперовому вигляді протиправними та дискримінаційними, оскільки позивач має право подавати звітність в порядку п. 49.3 ст. 49 Податкового кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на те, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" №71-VІІІ від 28.12.2014 року, яким внесено зміни до Податкового кодексу України, зокрема у частині подання звітності з податку на додану вартість, а саме: встановлено, що податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством, у той час, як позивачем було надіслано податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2017 року засобами поштового зв'язку та тим самим порушено вимоги п. 49.3 ст. 43 податкового кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Аскон» в собі директора товариства ОСОБА_1 15.02.2017 у письмовій формі через пошту цінним листом подано до державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві , в якому перебуває на обліку, податкову декларацію з податку на додану вартість за звітній період календарний місяць січень 2017 року з додатками №2 та №5 та викладеними доповненнями до податкової декларації з податку на додану вартість.

Листом від 24.02.2017 №3309/10/26-58-08-04-16 державна податкова інспекція у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві відмовила позивачу у прийняті податкової звітності, зазначивши, що починаючи з першого звітного періоду 2015 року (січень/І квартал), податкова звітність з ПДВ подається до контролюючого органу всіма платниками податку виключно в електронній формі з Дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку визначеному законодавством, а також податкова декларація повинна містити реквізити зазначені в пункті 48.3. ст. 48 ГІКУ та відповідати вимогам Наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 року № 21 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 року за N 159/28289. Договір про визнання електронних документів між ТОВ «Аскон» та ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 03.03.2016 прийнятий та діє. Враховуючи вище зазначене, отримана ДПІ 16.02.2017 року податкові декларація з ПДВ за звітний й (податковий) період «січень 2017 рік» згідно абз. 2 ст. 49 ПКУ, вважається не прийнятою.

Вважаючи вказане рішення щодо відмови у прийняті податкової звітності необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, п. 6.1 ст. 6 ПК України встановлено, що податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п.п. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України (далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, які платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п.п. 16.1.4 ПК України платник податку зобов'язаний сплачувати податки та збори у строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (пункт 31.1 ПК України).

Відповідно до ст. 35 ПК України сплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Сплата податків і зборів здійснюється в готівковій або безготівковій формі, крім випадків, передбачених цим кодексом або законами з питань митної справи.

Порядок сплати податків та зборів встановлюється цим кодексом або законами з питань митної справи для кожного податку окремо.

Статтею 36 ПК України визначено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим кодексом, законами з питань митної справи.

Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Податковий обов'язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Виконання податкового обов'язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до ст. 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов'язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.

У відзиві на позов, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві вказує, що з першого звітного періоду 2015 року, податкова декларація з податку на додану вартість подається до контролюючого органу виключно засобами телекомунікаційного зв'язку. Однак, ТОВ «Аскон» декларацію з податку на додану вартість за січень 2017 року надіслано поштовим відправлення на паперовому носії, яка була отримання ДПІ 16.02.2017.

Податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків (пункт 49.1. статті 49 Податкового кодексу України).

За правилами пункту 49.3. статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису. Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв'язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв'язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки.

В свою чергу, пунктом 49.8. цієї ж статті Податкового кодексу України визначено обов'язком контролюючого органу прийняття податкової декларації.

Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

При цьому, пунктами 49.11. та 49.11.1. статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання.

За приписами абзацу першого пункту 49.9. статті 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом, а у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом (пункт 49.13 цієї ж статті Кодексу).

З огляду на наведені законодавчі приписи, платник податків має право самостійно обирати спосіб подання податкової декларації, зокрема, особисто платником податків або уповноваженою на це особою, шляхом надсилання поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення й контролюючий орган, в свою чергу, зобов'язаний її прийняти у разі відповідності останньої вимогам Податкового кодексу України незалежно від наявності чи відсутності чинного (діючого) договору про визнання електронної зв'язності.

Виняток із цього правила встановлено лише для платників податків, що належать до великих та середніх підприємств, які подають податкові декларації контролюючому органу в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису (пункт 49.4. статті 49 Податкового кодексу України).

Більше того, Податковий кодекс України встановлює чіткий, вичерпний і остаточний перелік підстав, за наявності яких податковий орган має право відмовити у прийнятті податкової декларації у паперовому вигляді, зокрема, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу й цей перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №815/3086/17 (К/9901/1610/17).

При цьому, відповідач не вказує на заповнення поданої звітності з порушенням вимог Податкового кодексу України, зокрема, пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, які, в свою чергу, не встановлюють для позивача обов'язку подання податкових декларацій в електронному вигляді, а тому у контролюючого органу не було підстав для відмови у її прийнятті.

Також, суд враховує висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №810/1570/16, щодо застосування положень статей 48,49 Податкового Кодексу України, відповідно до якого недодержання платником податків приписів пункту 49.4. статті 49 Податкового Кодексу України щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі та надання такої звітності у паперовій формі, само по собі, не є підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, при умові наявності у поданих документах реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу.

Поряд з цим, судом встановлено, що податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2017 року, додаток №2 та додаток №3 до неї подані позивачем також засобами електронного зв'язку, прийняті контролюючим органом та зареєстровані 15.02.2017 за №, № та №. Зазначене підтверджується наданою відповідачем копією сторінки бази даних, яка використовується відповідачем.

Отже, на час вирішення даної справи спірна податкова звітність позивача зареєстрована контролюючим органом.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

&? ;...&?и; поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Проаналізувавши вищевикладене, оскільки в даному випадку податкова звітність позивача зареєстрована, відповідно, рішення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві не створює для позивача обов'язків і не порушує прав позивача, відтак, не створюють жодних правових наслідків для позивача.

Стосовно інших посилань позивача, суд критично оцінює такі з огляду на їх безпідставність, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочиснтваУкраїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Аскон» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян