Справа № 754/2404/17
Суддя: Галась І. А.
Дата ухвалення: 2018-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/468/18
Справа №754/2404/17
РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Дмитрієвій А.А.

у відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (правонаступник Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

ОСОБА_1, є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно записів у трудовій книжці та довідки про заробітну плату, трудовий стаж ОСОБА_1 орієнтовно складає 41 рік. На даний час він не працює. У 1996 році ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон він мешкав за адресою: АДРЕСА_1, Україна.

При віці 79 років і страховому стажі 41 років, ОСОБА_1 досяг усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Ані до виїзду, ані станом на сьогоднішній день, пенсія Позивачу не призначалась, відповідно, пенсійних виплат він не отримує.

27.09.2016 року представник Позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності від ОСОБА_1, звернувся особисто безпосередньо до Відповідача із особистою заявою ОСОБА_1 про призначення пенсії, нотаріально посвідченою та апостильованою, разом з оригіналами усіх необхідних документів для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом Відповідача на супровідному листі з яким подавалися особиста заява Позивача.

Листом №16070/14/Т-1189 від 24.10.2016 року Відповідач відмовив у призначенні пенсії ОСОБА_1 на тій підставі, що відсутня угода про пенсійне забезпечення між Україною і Державою Ізраїль та не була дотримана вимога особистого подання заяви про призначення пенсії, адже представники ОСОБА_1, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, начебто не мають законних повноважень передати до управління ПФУ особисту заяву про призначення пенсії Позивача.

Вищезазначені дії Відповідача - щодо незаконної відмови в призначенні виплати пенсії, є неправомірними і дискримінаційними та суперечать чинному законодавству, чисельній судовій практиці як національній так і міжнародній, у зв'язку із чим і подається даний адміністративний позов для відновлення законних прав Позивача на пенсійне забезпечення.

Відповідно до позовних вимог, представник позивача просить суд зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 27.09.2016 року ( з дати його першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсацією втрати частин доходів.

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким КАС України викладено в новій редакції.

Відповідно до ч.3 ст.30 КАС України, справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, що діє після 15.12.2017 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного Об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії залишено без розгляду (а.с.132-133).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.208-211).

10 травня 2018 року справа згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передана судді Галась І.А. для продовження розгляду.

Представником відповідача 14.07.2017 року було надано письмові заперечення, відповідно до яких зазначено, що представником позивача при зверненні були надані такі документи: заява про призначення пенсії ОСОБА_1; копія трудової книжки; копію картки платника податків; копія довідки про заробітну плату; копія ізраїльського посвідчення особи; копія нотаріально посвідчено довіреності. Перелік документів, необхідний для призначення пенсії за віком, встановлений п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загально обов'язкове пенсійне страхування». Однак позивачем не було надано належні документи, що передбачені Порядком, а саме відсутні оригінали документів про стаж, вік та заробітну плату, копія трудової книжки не завірена адміністрацією підприємства за місце останньої роботи, відсутні паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації) Позивача, також відсутня копія паспорта представника позивача, щоб підтверджувало особу представника позивача. Саме довідка з місця проживання позивача підтверджує, що саме Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві має право прийняти та розглянути документи для призначення пенсії. Зазначили, що до виїзду за кордон на постійне місце проживання позивач на обліку в Управлінні пенсійного фонду на території України не перебував, крім того, із заявою до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не звертався, тому у даному випадку підлягає застосуванню положення ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно приписів якої, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Звернули увагу суду, що в даному випадку факту припинення здійснення пенсійних виплат не могло бути, оскільки позивач взагалі не перебував на обліку в будь-якому територіальному управлінні Пенсійного фонду України, оскільки досяг пенсійного віку, перебуваючи за кордоном, а отже пенсію призначено не було. Законодавством України не визначено процедуру виплати пенсії громадянам України, які проживають за її межами в країнах, з якими не укладено міжнародних угод стосовно призначення та виплати пенсій.

Крім-того, згідно даних вказаних позивачем, строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон вже минув.

Зазначили, що заява від 27.09.2016 року, що була подана представником позивача до Управління, не відповідає за формою та змістом вимогам «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій», Управління правомірно не розглядало її як заяву про перерахунок пенсії, а в порядку Закону України «Про звернення громадян» у листі №16070/14/Т-1189 від 24.10.2016 року надало представнику позивача роз'яснення в порядку звернення.

Лист Управління не є у розумінні «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій» рішенням уповноваженого органу про відмову у призначенні пенсії, не створює для позивача таких правових наслідків, та не перешкоджає позивачу звернутися до Управління із заявою про призначення пенсії встановленої форми. На підставі викладеного просили суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

24.07.2017 року, представником позивача було надано письмові пояснення стосовно заперечень Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києва, в яких зазначив, що твердження Управління не відповідають дійсності, є помилковими та такими, що спростовуються матеріалами справи (а.с.74-83).

В судовому засіданні, яке відбулося 10 липня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача та здійснено заміну відповідача з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

В судове засідання, призначене на 08 жовтня 2018 року представник позивача не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до змісту якої позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.12-23), трудовий стаж останнього орієнтовано складає 41 рік (з 08.03.1955 року по 09.06.1996 рік).

Згідно довідки ВАТ «Інструментальний завод» про заробіток для обчислення пенсії, виданої ОСОБА_1 вбачається, що його заробітна плата, яка враховується при обчисленні пенсії, склала 2450,50277 грн. (а.с.30).

Як зазначається у позовній заяві, у 1996 році ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Як вбачається з Довідки про належність до громадянства України, виданої Посольством України в державі Ізраїль 17 травня 2018 року №6164/19-530-зг-189, згідно з даними консульського обліку Посольства ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України (а.с.219).

27.09.2016 року представник ОСОБА_1, діючі на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся особисто до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із особистою заявою ОСОБА_1 про призначення пенсії, нотаріально посвідченою та апостильованою, разом з необхідними оригіналами документами для огляду та засвідчення копій.

Листом ЛОУПФУ в м. Києві від 24.10.2016 року №16070/14/Т-1189, ОСОБА_1 було відмовлено у призначені пенсії з посиланням на те, що Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення на сьогодні не ратифікована Верховною Радою України. Ураховуючи наведене, виплата пенсії під час проживання за кордоном буде здійснюватися у разі прийняття Верховною Радою Закону про ратифікацію за встановленим Угодою порядком. Крім того було зазначено, що згідно з пунктами 1.2 та 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Не погоджуючись із такими діями Управління, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

У відповідності до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадян України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство» документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення п. 2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. ОСОБА_2 положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1955 до 1996, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листі №16070/14/Т-1189 від 24.10.2016 року є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі «Пічкур проти України».

Крім того, щодо тверджень відповідача щодо подачі всіх необхідних документів для призначення пенсії позивачу в оригіналах або належним чином завірених копіях, що було підставою про відмову у розгляді питання про призначення пенсії позивачу, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача на підставі довіреності було подано до відповідача оригінал апостильованої заяви, що підписана особисто ОСОБА_1, підпис якої завірений нотаріально про призначення пенсії за віком з усіма необхідними документами. Заява представника позивача про призначення пенсії з усіма доданими до неї документами прийняті пенсійним органом, що підтверджується вхідним штампом про прийняття.

Щодо позовної вимоги позивача щодо проведення індексації пенсійного забезпечення позивача та компенсації втрати частини доходів, суд виходить з наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Закон України визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Таким чином, Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» спрямований на підтримку купівельної спроможності населення України у зв'язку з подорожчанням споживчих товарів і послуг.

Згідно з ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сум.

Крім того, ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Суд приходить до висновку що вказаний закон поширюється на позивача, оскільки він є громадянином України і користується тими ж самими правами, що й інші громадяни, оскільки обмежувати права особи за місцем її проживання заборонено законодавством.

Зокрема, відповідно до Протоколу № 4 Конвенції Про захист прав і основоположних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Відповідно до вимог Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, у тому числі пенсії (стаття 2 Закону).

Статтею 6 вказаного вище Закону передбачено, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій.

У зв'язку з зазначеним, суд дійшов висновку зобов'язати відповідача провести виплату пенсії за віком позивачу з 27.09.2016 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі позивача з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.

Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню здійснені ним документально підтверджені судові витрати в розмірі 640,00 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_1), пенсію за віком з 27 вересня 2016 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Стягнути на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: