Справа № 2040/7839/18
Суддя: Сагайдак В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 листопада 2018 р. № 2040/7839/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сагайдака В.В.,

при секретарі судового засідання - Савчук С.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_8,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачів - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_8 (61129, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_8, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд:

скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2017р. №78-18;

скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 12.07.2018р. №164;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_8.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2017р. №78-18 та наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 12.07.2018р. №164 є протиправними, відтак підлягають скасуванню.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали обставини, викладені в позовній заяві та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідачів в судове засідання прибув, проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 громадянин Федеративної Республіки Нігерія 21.06.2018 р. звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Харківській області(а.с.37-43).

До заяви позивачем додано: паспорт громадянина Нігерії; нотаріально завірений переклад паспорту; 4 фото (4*6); інформацію про стан речей у Нігерії на 5 аркушах; 5 фото, які підтверджують вбивства людей з регіону Біафра; копію свідоцтва про народження дитини.

На підставі поданої позивачем заяви заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято наказ №143 від 21.06.2018 р. «Про розгляд заяви про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_8» (а.с.46).

Розглянувши справу позивача головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІ ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області дійшов до висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_8, оскільки його заява є очевидно необґрунтованою, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» про що свідчить висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_8(а.с.54-62).

На підставі вказаного вище висновку першим заступником начальника прийнято наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_8» №164 від 12.07.2018 р.

Позивачем отримано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.07.2018 р. №42 (а.с.10).

Позивач звертався до ДМС України зі скаргою про скасування наказу №164(а.с.63).

За результатами розгляду скарги висновком від 22.08.2018 р. скаргу позивача відхилено(а.с.67-73).

Та 23.08.2018 р. на підставі висновку від 22.08.2018 р. директором Департаменту прийнято рішення про відхилення скарги громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_8(а.с.74).

Повідомленням від 17.09.2018 р. №70 повідомлено позивача про прийняте рішення(а.с.75).

Не погоджуючись з рішеннями відповідачів ОСОБА_8 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи встановлено, що позивач є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, народився ІНФОРМАЦІЯ_4, проживав в АДРЕСА_2.

У 2002 році отримав повну середню освіту, після чого до 2003 року допомагав з бізнесом батьку, а після смерті останнього, з 2003 по 2006 рік допомагав з тим самим бізнесом - рідному дядьку.

Згідно змісту анкети позивач накопичував гроші на навчання. У зв'язку з наявністю у нього необхідної суми вирішив виїхати до України, куди прибув 25.01.2006 р. та вступив до Харківського авіаційного університету, де з лютого 2006 по червень 2006 навчався на підготовчому факультеті з вивчення російської мови. З вересня 2006 року продовжив своє навчання у вищезазначеному закладі, на гуманітарному факультеті №7 за спеціальністю психолога. За словами заявника, по закінченню 5 років навчання, у 2012 р. позивач отримав ступінь магістра.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 біля 4 років проживає у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_7. За час їх проживання разом народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 У заявника ще є старша дитина від колишньої жінки - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, який на сьогодні з матір'ю проживає в Автономній Республіці Крим.

Після закінчення навчання, ОСОБА_8 працював будівником, а з 2016 року по сьогоднішній день працює продавцем на ринку «Барабашово».

Особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області заявник звернувся 21.06.2018 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Згідно заяви від 21.06.2018, заявник стверджує, що він з регіону Біафра, мирне населення якого, зазнає утиски та жорстоку розправу від уряду Нігерії та зазначає: «...Я звертаюсь до Вас за допомогою, оскільки я не можу повернутись до Нігерії через загрозу бути вбитим там нігерійською армією, оскільки я проживав у районі Біафра, та походжу з того регіону. Саме тому під час протестів я можу бути вбитим...».

В протоколі співбесіди з позивачем від 04.07.2018 року заявник підтверджує свої побоювання, з приводу того, що його можуть вбити нігерійська армія, через його приналежність до народу Біафра.

Повідомлені заявником побоювання повернення до країни його походження не дають підстав вважати заявника біженцем, через відсутність відповідних ознак біженця, викладених в Законі України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" (пункт 1 частини першої статті 1).

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника або його родини.

Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Вказаний висновок в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Згідно з положеннями ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд відмічає, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 73-74 КАС України, які б доводили протиправність рішення відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_8 необґрунтовані, а відтак не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_8 (61129, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, передбаченому п.п. 15.5. п. 15 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 листопада 2018 р.

Суддя Сагайдак В.В.