Справа № 826/16706/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2018 року № 826/16706/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ» до Подільського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій, скасування постанов, зобов'язання вчинити дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АДМ» (, адреса: 04073, м. Київ, вул. Сирецька, 33) (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Подільського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (, адреса: 04208, м. Київ, пр-т Георгія Гонгадзе, 5-Б) (далі - відповідач), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

визнати протиправними дії державного виконавця та скасувати постанову державного виконавця Подільського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Полінського В.А. про відкриття виконавчого провадження від 25.07.2017, постанову про арешт коштів боржника від 02.08.2017 та постанову про арешт коштів боржника від 13.11.2017 в межах виконавчого провадження №54352431;

зобов'язати державного виконавця Полінського В.А. зняти арешт з грошових коштів позивача;

зобов'язати державного виконавця Полінського В.А. виключити відомості про позивача з Єдиного реєстру боржників.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач вказав на неправомірність дій відповідача щодо відкриття виконавчого провадження на підставі постанови АА №0010562 про застосування адміністративно-господарських санкцій від 27.02.2017, які на момент відкриття виконавчого провадження були сплачені позивачем добровільно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2018 прийнято вказану адміністративну справу до провадження, відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

У подальшому судом ухвалено рішення про розгляд справи в порядку письмового позовного провадження.

У письмовому відзиві на позовну заяву відповідач зазначив безпідставність доводів позивача, при цьому вказавши на правомірність дій державного виконавця, оскільки виконавче провадження відкрито на підставі звернення стягувача штрафу, та, відповідно всі дії державного виконавця в межах виконавчого провадження вчинено у відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що постановою від 27.02.2017 №АА0010562 Київським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки за порушення вимог абзацу третього частини шостої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 1700,00 грн.

Відповідачем 25.07.2017 відкрито виконавче провадження ВП №54352431 з примусового виконання постанови №АА0010562 від 27.02.2017 щодо стягнення штрафу у розмірі 1700,00 грн та стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 170,00 грн.

Постановою від 02.08.2017 у виконавчому провадженні ВП № 54352431 відповідачем накладено арешт на грошові кошти позивача на рахунках в межах звернення суми стягнення 1700,00 грн.

Постановою від 13.11.2017 у виконавчому провадженні ВП № 54352431 відповідачем накладено арешт на грошові кошти позивача на рахунках в межах звернення витрат на виконавче провадження у розмірі 470,28 грн.

Не погоджуючись з зазначеними діями відповідача та прийнятими рішеннями в межах виконавчого провадження ВП №54352431, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 вказаного Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015, визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Підпунктом 29 пункту 5 вказаного Положення встановлено, що завданням Укртрансбезпеки є складання протоколів про адміністративні правопорушення, розгляд справ про адміністративні правопорушення, накладення адміністративних стягнень у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною п'ятою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» адміністративно-господарські штрафи стягуються відповідно до закону центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), і зараховуються до Державного бюджету України.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Вимоги до виконавчого документа встановлені статтею 4 вказаного Закону. Так, у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Пункт 1 частина 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частина друга зазначеної статті передбачає, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частина 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Аналізуючи вказані вище норми та матеріали виконавчого провадження № 54352431, керуючись приписами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що при вчиненні дій з відкриття виконавчого провадження, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, суд не вбачає підстав для визнання таких дій відповідача протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП 54352431 від 25.07.2017.

Щодо позовних вимог позивача про скасування постанов про арешт коштів боржника від 02.08.2017 та від 13.11.2017, прийнятих в межах виконавчого провадження ВП №54352431, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення № від 06.03.2017 позивачем сплачено штраф у розмірі 1700,00 грн, визначений постановою від 27.02.2017 №АА0010562.

Крім того, позивачем направлено відповідачу заяву про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з коштів позивача на підставі добровільного виконання постанови про накладення штрафу, яку відділом державної виконавчої служби отримано 16.08.2017.

Відповідно до вимог частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 вказаного Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частинами першою-другою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Отже, у разі встановлення державним виконавцем факту виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, державний виконавець в день коли йому стало відомо про наявність відповідного факту має прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому якщо рішення, з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження, було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження виконавчий збір стягненню не підлягає.

З огляду на викладене, та враховуючи платіжне доручення, яким позивачем сплачено штраф, визначений у постанові, яка стала підставою для відкриття виконавчого провадження, у відповідача були наявні підстави для закриття виконавчого провадження.

Посилання відповідача на відповідь стягувача (КМУ "Укртрансбезпека") від 27.12.2017 вх.21703 про відсутність інформації щодо сплати штрафу, застосованого до позивача, не приймаються до уваги, оскільки державним виконавцем в межах повноважень Закону України "Про виконавче провадження" не надано право встановлювати достовірність поданого боржником документу. Крфм того у зазначеному листі, стягувач зазначив про відсутність інформації щодо сплати штрафу, а не стверджував про відсутність такої сплати взагалі.

Аналізуючи наведені вище норми та матеріали виконавчого провадження №54352431, суд приходить до висновку про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для застування арештів коштів позивача, накладених постановами про арешт коштів боржника від 02.08.2017 та від 13.11.2017, з огляду на що, вимоги позивача про скасування зазначених постанов та зобов'язання зняти такий арешт є обґрунтованими.

Крім того, частина сьома статті 9 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Відтак, на підставі наявної у відповідача інформації, останній повинен був виключити інформацію про арешт коштів позивача з Єдиного реєстру боржників.

Отже, позивачем доведено в зазначеній частині порушення відповідачем положень Закону України «Про виконавче провадження» чинного на час здійснення державним виконавцем дій, які оскаржуються.

Натомість відповідачем будь-яких доказів на спростування доводів позивача щодо протиправності постанов про арешт коштів надано не було, як і не доведено правомірність застосування Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до положень частин першої, третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ» задовольнити частково.

Визнати протиправними дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Полінського В.А., що полягають у винесенні постанови про про арешт коштів боржника від 02.08.2017 ВП № 54352431 та скасувати постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02.08.2017 ВП № 54352431.

Визнати протиправними дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Полінського В.А., що полягають у винесенні постанови про про арешт коштів боржника від 13.11.2017 ВП № 54352431 та скасувати постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13.11.2017 ВП № 54352431.

Зняти всі арешти і заборони з майна товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ» та скасувати інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення в межах виконавчого провадження № 54352431.

Зобов'язати Подільський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві виключити інформацію про арешт коштів товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ» з Єдиного реєстру боржників в межах виконавчого провадження № 54352431.

Стягнути з Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві(, адреса: 04208, м. Київ, пр-т Георгія Гонгадзе, 5-Б) за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ» (, адреса: 04073, м. Київ, вул. Сирецька, 33) сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1600,00 грн.

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ» про визнання протиправними дії державного виконавця та скасування постанови державного виконавця Подільського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Полінського В.А. про відкриття виконавчого провадження від 25.07.2017 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов