Справа № 813/2110/17
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1189/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Рибачука А. І.,

суддів Багрія В.М., Старунського Д. М.

за участю секретаря Болюк Н. В.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року у справі № 813/2110/17 (постанова винесена о 11:04 год. у м. Львові судом у складі головуючого судді Сакалоша В. М., повний текст рішення виготовлено 21 липня 2017 року) за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Інвест» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Явір-Інвест» (далі ТзОВ «Явір-Інвест») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (далі ГУ ДФС в Львівській області), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 06 червня 2017 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на помилковість висновків, викладених в акті перевірки від 15 травня 2017 року № 567/13-01-14-02/38380596, а відтак на протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року позов задоволено, визнано протиправними та скасовано вказані вище податкові повідомлення-рішення.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що факти порушень позивачем вимог податкового законодавства, які послужили підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, мали місце та чітко зафіксовані в акті перевірки від 15 травня 2017 року № 567/13-01-14-02/38380596, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування вказаних податкових повідомлень-рішень є помилковим.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній обставини, просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі акта перевірки від 15 травня 2017 року № 567/13-01-14-02/38380596, складеного за результатами планової виїзної документальної перевірки ТОВ «Явір-Інвест» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства України під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, ГУ ДФС у Львівській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 06 червня 2017 року № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за податковими зобов'язаннями із податку на додану вартість на суму 1324057,00 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 331 014,00 грн та № НОМЕР_2, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за податковим зобов'язанням із податку на прибуток на суму 1151523 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 287 881 грн.

Підставою для визначення позивачеві податкових зобовязань слугував висновок відповідача про порушення позивачем вимог підпункту 134.1.1. пункту 134.1. статті 134 Податкового кодексу України (далі ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1151523 грн, а також пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість на суму 1324057 грн.

Вказані висновки обґрунтовані посиланням на безтоварність господарських операцій позивача з його контрагентами ТОВ «Сокар-Плюс» та ПП «Профтехкомплект». На обґрунтування такого твердження відповідач посилається на відсутність у позивача відповідних товаросупровідних документів, які б підтверджували реальність господарських операцій між вказаними контрагентами, а також на розбіжності у контрагентів позивача щодо номенклатури придбаних та реалізованих товарів, а також на відсутність у них достатніх матеріальних та трудових ресурсів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що викладені відповідачем в акті перевірки висновки про порушення ТзОВ «Явір-Інвест» вимог податкового законодавства є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а досліджені під час розгляду справи докази доводять реальність господарських операцій позивача з ТзОВ «Сокар Плюс», що в свою чергу свідчить про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пунктом 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту 54.3.2. пункту 54.3. статті 54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідно до пункту 58.1. статті 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобовязання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт заниження або завищення суми податкових зобовязань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Відповідно до пункту 123.1. статті 123 ПК України самостійне визначення контролюючим органом суми податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Пунктом 135.1 статті 135 ПК України передбачено, що базою оподаткування є грошове вираження обєкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначено статтею 198 ПК України.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

У пункті 201.7 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Згідно з пунктом 201.10 цієї ж статті, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Водночас, вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, за змістом положення пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та розміру податку на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.

При цьому наявність або відсутність окремих документів, або окремі недоліки допущені при їх складанні не є підставою для висновків про нереальність господарської операції, якщо з інших документів видно, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Отже предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для визначення обєкта оподаткування податком на прибуток та розміру податку на додану вартість; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

За змістом статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як видно з матеріалів справи, 24 березня 2016 року між ТзОВ «Явір-Інвест» та ТзОВ «Сокар Плюс» укладено договір поставки № 24-03, згідно якого ТзОВ «Сокар Плюс», надалі «Постачальник», в особі директора ОСОБА_3, який діє на підставі статуту та ТзОВ «Явір-Інвест», іменований «Покупець» в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі статуту уклали договір про наступне:

Відповідно до пункту 1.1 Договору Постачальник зобов'язується поставити у власність Покупця Товар, асортимент та ціна якого, визначені у рахунку-фактурі та/або Специфікації, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити замовлений товар.

Відповідно до пункту 1.2 Договору Поставка товару здійснюється Постачальником на підставі Замовлення, складеного в довільній формі, де вказується асортимент, кількість, місце поставки (передачі) Товару, що повинен бути поставлений Постачальником. Замовлення надсилається Постачальнику факсом чи електронною поштою. Підтвердження прийняття замовлення є виставлення Постачальником рахунку-фактури.

В підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТзОВ «Сокар Плюс» позивачем долучено до матеріалів позову первинні документи бухгалтерського обліку та податкової звітності, зокрема Договір поставки № 24-03 від 24 березня 2016 року, укладений між ТзОВ «Сокар Плюс» та ТзОВ «Явір-Інвест»; видаткові накладні; платіжні доручення, податкові накладні, Договір про перевезення № П-14/06/02 від 02 червня 2014 року, укладений між ТзОВ «Агролайф Корми» та ТзОВ «Явір-Інвест»; Договір транспортного перевезення № 010714-58 від 01 липня 2014 року, укладений між ТзОВ «ТрансКомпані» та ТзОВ «Явір-Інвест»; Договори-замовлення на перевезення автомобільним транспортом в межах України; акти виконаних робіт (наданих послуг) по перевезенню вантажу; платіжні доручення про оплату послуг перевезення; протоколи випробувань.

Щодо посилання відповідача на недоведеність позивачем факту придбання у ТзОВ «Сокар Плюс» насіння сої з огляду на те, що у видатковій накладній відсутня інформація про прізвище, імя, по батькові, посаду особи, яка передавала та отримувала товар, то таке не заслуговує на увагу, оскільки певні недоліки, допущені при заповненні вказаного документу не можуть бути підставою для визнання здійснених господарських операцій безтоварними.

Щодо посилання відповідача на недоведеність позивачем факту транспортування придбаного у ТзОВ «Сокар Плюс» товару з огляду на відсутність товарно-транспортних накладних та інших документів, що підтверджують доставку товару у місце призначення, то таке не може бути підставою для визнання здійснених господарських операцій безтоварними, оскільки товарно-транспортна накладна не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Щодо посилання відповідача на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29.06.2016 у справі № 464/4809/16-к (пр. № 1-кп/464/243/16), то таке не заслуговує на увагу, оскільки вказаним вироком не встановлювались обставини щодо фіктивного підприємництва ТОВ «Сокар плюс», такий стосувався інших суб'єктів господарювання, які були створені за участі ОСОБА_3

Крім цього, 26 червня 2017 року слідчим з особливо важливих справ першого відділу розслідування кримінальних поводжень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області ОСОБА_5 винесено постанову про закриття кримінального повадження від 27 вересня 2016 року № 0000133 у звязку з відсутністю у діяннях ОСОБА_3, як керівника ТзОВ «Сокар Плюс» ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України.

Щодо реальності проведення господарських операцій між ТзоВ «Явір-Інвест» та ПП «Промтехкомплект», то суд вказує на наступне.

01 липня 2014 року між ТзОВ «Явір-Інвест» та ПП «Промтехкомплект» укладено договір поставки № 2-07, згідно якого ПП «Промтехкомплект», надалі «Продавець», в особі директора ОСОБА_6, який діє на підставі статуту та ТзОВ «Явір-Інвест», надалі «Покупець» в особі директора ОСОБА_7, що діє на підставі статуту уклали договір про наступне:

Відповідно до пункту 1.1 Договору Продавець зобов'язується поставити у власність Покупця товар, а саме вживані зернові ємності обємом 60 м. куб. в кількості 12 одиниць та металеві конструкції (опори до ємностей), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити замовлений товар.

В підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ПП «Профтехкомлект» позивачем долучено до матеріалів позову первинні документи, зокрема Договір № 2-07 від 01 липня 2014 року, укладений між ПП «Профтехкомлект» та ТзОВ «Явір-Інвест»; видаткові накладні; платіжні доручення, податкові накладні, договір перевезення, акт виконаних робіт, картку-рахунок № 631, оборотно-сальдову відомість по рахунку № 631, розхідні накладні, товарно транспортні накладні.

Окремо слід зазначити, що посилання відповідача на недотримання контрагентами позивача вимог податкового законодавства не заслуговує на увагу, оскільки чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника податку права формування податкових зобовязань податком на прибуток та податком на додану вартість від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання.

Вказана правова позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Так у своєму рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

У рішенні від 22 січня 2009 року у справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини констатував, що платник податку не повинен нести відповідальність за невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. Судом зроблено висновок, що такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відтак висновок податкового органу про нереальність згаданих вище господарських операцій є помилковим, а відповідно судом першої інстанції цілком правомірно визнано протиправними та скасовано згадані вище податкові повідомлення-рішення.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року у справі № 813/2110/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_8
судді ОСОБА_9
ОСОБА_10
Повний текст постанови складено 16.11.2018 року