Справа № 815/6128/17
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6128/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Єренкевич О.А.

За участю сторін:

Позивача: ОСОБА_1

Представника відповідача: Гетьман М.В., Катасонової Л.А.

Представника третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні - відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

1) визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, грошової компенсації за невикористані 195 днів відпустки, та не отриману суму грошової допомоги на оздоровлення;

2) зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 12 повних календарних років служби згідно зі ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

3) зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням за період з 14.08.2013 року по 14.08.2014 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 14.08.2013 року по день фактичного розрахунку;

4) зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки: за 2008 рік - тривалістю 30 діб, за 2009 рік - 30 діб, за 2010 рік - 30 діб, за 2011 рік - 35 діб, за 2012 рік - 35 діб, за 2013 рік - 35 діб, що разом складає 195 діб з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 14.08.2013 року по день фактичного розрахунку;

5) зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не отриману суму грошової допомоги на оздоровлення за період з 2008 - 2013 років, виходячи з суми місячного грошового забезпечення з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 14.08.2013 року по день фактичного розрахунку;

6) стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму завданої моральної шкоди в розмірі 300 000 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що будучи звільненим з органів податкової міліції Державної податкової адміністрації України (в подальшому Міністерство доходів і зборів України, Державна фіскальна служба України) у запас Збройних сил України через скорочення штатів, відповідачем йому не було здійснено встановлених законодавством виплат, зокрема одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, грошової компенсації за невикористані 195 днів відпустки, та не отриману суму грошової допомоги на оздоровлення, які він мав отримати при звільненні. З огляду на це позивач 06.02.2017 року звернувся до Головного управління ДФС в Одеській області із заявою про виплату належних йому сум грошових забезпечення. Разом з тим, листом від 07.03.2017 року №825/М/15-32-05-02-09 головним управлінням ДФС в Одеській області йому було повідомлено про неможливість здійснення таких виплат через відсутність первинної документації в управлінні фінансування, бухгалтерського обліку та звітності.

Не погоджуючись із вищезазначеною бездіяльністю відповідача та вважаючи її протиправною, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалою суду від 29.11.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

15.12.2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким КАС України був викладений в новій редакції.

У відповідності до п.10 Розділу VII Перехідних положень КАС України, подальший розгляд справи ухвалою суду від 19.12.2017 року було продовжено за правилами, передбаченими новою редакцією КАС України в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

19.12.2018 року, 28.12.2017 року 29.01.2018 року, 09.10.2018 року були проведені підготовчі судові засідання, в яких представники позивача та відповідача надали пояснення, відзив на адміністративний позов (а.с. 65-69), додаткові письмові докази (а.с. 36-44, 70-98, 105-109, 124-126), додаткові письмові пояснення (а.с. 63-64).

29.01.2018 року протокольною ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Ухвалою суду від 29.01.2018 року на підставі п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у подібній адміністративній справі №815/2701/17.

20.09.2018 року у зв'язку із набранням законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №815/2701/17, провадження у справі №815/6128/17 було поновлено.

Представники відповідача у підготовчих судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, та зазначили, що наказом ДПА в Одеській області від 01.04.2008 року №283-о ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади на підставі постанови слідчого прокуратури Одеської області. Наказом від 22.08.2013 року № 223-о позивача було звільнено в запас Збройних Сил України у зв'язку з скороченням штатів та призначено виплату грошової компенсації за невикористані відпустки у період з 2009 по 2013 роки та щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. Листом від 14.08.2013 року №173/14/15-32-04-00-19 ОСОБА_1 було запрошено до відділу проходження служби у податковій міліції управління персоналу ГУ Міндоходів в Одеській області для проведення розрахунку, отримання трудової книжки та повернення службового посвідчення, однак з невідомих відповідачу причин позивач не з'явився.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у поясненнях на позовну заяву (а.с.207-212) та зазначила, що позивачу необхідно відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області завданої моральної шкоди в розмірі 300000 гривень, оскільки ОСОБА_1 не було надано до суду жодного доказу на підтвердження завдання йому такої шкоди.

09.10.2018 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті.

08.11.2018 року у судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні 08.11.2018 року адміністративний позов визнали частково та зазначили, що головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області не заперечує про наявність у позивача права на одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення, але за 9 повних календарних років служби; право на щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням за календарний рік, що слідував після звільнення ОСОБА_1 зі служби, та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за виключенням відпустки позивача у 2008 році. В іншій частині позову головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області позов не визнає та просить суд відмовити позивачу у його задоволені.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області до суду не з'явилась, була сповіщена належним чином та завчасно про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 15.09.2003 року по 14.08.2013 року проходив службу в органах податкової міліції Головного управління ДФС в Одеській області (назва до реорганізації - ГУ ДПА в Одеській області та ГУ Міндоходів в Одеській області), мав спеціальне звання старшого лейтенанта податкової міліції, та з 26.02.2007 року займав посаду завідувачу сектору обробки інформації відділу податкової міліції Комінтернівської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області (а.с.42-44).

14.03.2008 року проти позивача було порушено кримінальну справу №46 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 Кримінального кодексу України.

Наказом ДПА в Одеській області №283-о від 01.04.2008 року ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Одеської області Бойко А.Г. від 24.03.2008 року (а.с.70).

Крім того, вищезазначеним наказом відповідно до Наказу ДПА України від 07 лютого 2001 року №43 "Про затвердження Положення про виплату грошового утримання особам начальницького складу податкової міліції за час перебування в розпорядженні ДПА України, відстороненим від виконання службових обов'язків (посади) особам, підданим арешту та за час перебування під арештом, а також стосовно видачі грошових атестатів при звільненні та переміщенні по службі" позивачу було припинено виплату грошового утримання на період відсторонення від займаної посади

Наказом ДПА в Одеській області №272-о від 01 квітня 2008 року "Про звільнення з посад та зарахування у розпорядження органів державної податкової служби працівників податкової міліції" ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади та зараховано у розпорядження ДПА в Одеській області з 31 березня 2008 року (а.с.71-73).

Наказом головного управління Міндоходів в Одеській області №223-о від 12.08.2013 року позивача через скорочення штатів було звільнено з 14.08.2013 року у запас Збройних Сил України на підставі ст.64 п «г» Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114, та призначено виплату грошової компенсації за невикористані відпустки у період з 2009 по 2013 роки, а саме за 2009 рік тривалістю 30 діб, за 2010 рік тривалістю 30 діб, за 2011 рік тривалістю 35 діб, за 2012 рік тривалістю 35 діб, за 2013 рік тривалістю 35 діб. Серед іншого, на підставі статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII позивачу було призначено виплату щомісячної грошової допомоги в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, з урахуванням норм Наказу ДПА України від 07 липня 2001 року №43 "Про затвердження Положення про виплату грошового утримання особам начальницького складу податкової міліції за час перебування в розпорядженні ДПА України, відстороненим від виконання службових обов'язків (посади) особам, підданим арешту та за час перебування під арештом, а також стосовно видачі грошових атестатів при звільненні та переміщенні по службі" (а.с.75).

Листом головного управління Міндоходів в Одеській області від 14.08.2013 року №173/14/15-32-04-02-19 позивача було повідомлено про його звільнення та запрошено для проведення розрахунків, отримання трудової книжки та повернення службового посвідчення (а.с. 76).

Як вбачається з довідки Укрпошти форми ф.20, наявної в матеріалів адміністративної справи, вищезазначений лист від 14.08.2013 року №173/14/15-32-04-02-19 не було вручено позивачу та за закінченням терміну зберігання його було повернуто на адресу відповідача (а.с.77).

25.12.2015 року прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000415 (а.с.231-235), якою, зокрема, було скасовано постанову старшого слідчого прокуратури Одеської області Бойко А.Г. від 24.03.2008 року про відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади.

З урахування вищезазначеного позивач 11.01.2016 року звернувся до начальника ГУ ДФС в Одеській області із рапортом про визначення місця подальшого проходження служби, допущення до виконання службових обов'язків, а також проведення нарахування грошового утримання з дня відсторонення до теперішнього часу (а.с.11).

08 лютого 2016 року ГУ ДФС в Одеській області листом №104/М/15-32-02-11 (а.с.12-13) надало позивачу відповідь на рапорт та зазначило про те, що Наказом ГУ Міндоходів в Одеській області від 12.08.2013 року №223-о позивача через скорочення штатів з 14 серпня 2013 року було звільнено в запас Збройних Сил України за п. "г" статті 64 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07. 1991 року №114 .

Також у вказаному листі зазначено, що ГУ Міндоходів в Одеській області на адресу позивача направлялось запрошення від 14 серпня 2013 року №175/К/15-32-04-02-19 щодо прибуття до відділу проходження служби у податковій міліції управління персоналу ГУ Міндоходів в Одеській області для проведення розрахунків, отримання трудової книжки та повернення службового посвідчення.

З урахуванням наведеного відповідач зазначив, що підстави для поновлення позивача в органах податкової міліції на колишній посаді відсутні, а за відшкодуванням грошового утримання позивачу необхідно звернутись у порядку, встановленому Наказом Міністерства юстиції України від 03 квітня 1996 року №4/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду"».

Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою відповідача ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача при вирішенні питання про поновлення ОСОБА_1 на посаді; поновлення його на посаді завідуючого сектором обробки інформації та аналізу відділу податкової міліції Комінтернівської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області з 24 березня 2008 року або на прирівняну посаду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року у адміністративній справі №815/472/16 (залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2016 року) позивачу було відмовлено у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.100-104).

Позивач також 20.05.2016 року звернувся до ГУ ДФС в Одеській області із рапортом, а 09.11.2016 року із заявою, в яких просив виплатити йому всі належні платежі, пов'язані з його звільненням у запас Збройних Сил України через скорочення штатів (а.с.20, 21).

Будь-яких доказів розгляду та вирішення цих звернень позивача щодо проведення відповідачем розрахунків із ОСОБА_1, Головним управлінням ДФС в Одеській області до суду не надано.

06.02.2017 року та 07.06.2017 року позивач повторно звертався до ГУ ДФС в Одеській області з проханням проведення з ним розрахунків (а.с.22, 23).

Листом від 07.03.2017 року №825/М/15-32-05-02-09 ОСОБА_1 було відмовлено у здійсненні таких виплат через відсутність первинної документації в управлінні фінансування, бухгалтерського обліку та звітності (а.с.16-17).

Крім того, листом від 21.07.2017 року №3912/М/15-32-05-02-09 позивачу було додатково повідомлено про неможливість проведення розрахунків через знаходження під вартою посадової особи, яка у 2013 році очолювала управління фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку ГУ Міндоходів в Одеській області (а.с.19).

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, яка полягала у не виплаті йому належних платежів, пов'язаних із звільненням у запас Збройних Сил України (через скорочення штатів), зокрема одноразової грошової допомоги в розмірі, щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, грошової компенсації за невикористані дні відпусток та не отриману суму грошової допомоги на оздоровлення, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Судом було також додатково встановлено, що після звернення позивача до суду в межах адміністративної справи №815/6128/17, Головним управління Державної фіскальної служби України в Одеській області 26.01.2018 року було видано наказ №77-0 «Про внесення змін до наказу ГУ Міндоходів в Одеській області від 12.08.2013 року №223-о «Про звільнення старшого лейтенанта податкової міліції ОСОБА_1М.» (а.с.221), яким наказ від 12.08.2013 року №223-о було викладено в наступній редакції:

«Вислуга років на 14 серпня 2013 року складає: календарна - 09 років 10 місяців 29 днів, пільгова - не має, навчання у ВНЗ - 02 роки 04 місяці 27 днів, всього - 12 років 03 місяці 26 днів.

Відповідно до п.10 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей №393 від 17.07.1992 року (далі - Постанова №393), статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року (далі - Закон №2262-XII) виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вислуга для виплати грошової допомоги складає 09 років 10 місяців 29 днів.

Управлінню фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС в Одеській області виплатити грошову компенсацію за невикористані чергові відпустки за 2009 рік тривалістю 30 діб, за 2010 рік тривалістю 30 діб, за 2011 рік тривалістю 35 діб, за 2012 рік тривалістю 35 діб, за 2013 рік тривалістю 35 діб.

Відповідно до п.11 Постанови № 393, статті 9-1 Закону №2262-XII виплачувати ОСОБА_1 щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за військовим (спеціальним званням) з урахуванням норм наказу ДПА України від 07.07.2001 року №43 «Про затвердження Положення про виплату грошового утримання особам начальницького складу податкової міліції за час перебування в розпорядженні ДПА України, відстороненим від виконання службових обов'язків (посади) особам, підданим арешту, та за час перебування під арештом, а також стосовна видачі грошових атестатів при звільненні та переміщенні по службі».

Дослідивши адміністративний позов, відзив головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об'єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236, державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску. ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів. У складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції.

Діяльність податкової міліції регулюється Розділом ХVІІІ Податкового кодексу України.

Згідно п.п. 353.1, 353.4, 353.4.2 ст. 353 ПК України, особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Особам, яких прийнято на службу до податкової міліції на посади начальницького і рядового складу, присвоюються такі спеціальні звання: середній начальницький склад: старший лейтенант податкової міліції.

Згідно ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116 КЗпП України).

Як вбачається з адміністративного позову позивач просить суд зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплати йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, грошової компенсації за невикористані 195 днів відпустки, та не отриману суму грошової допомоги на оздоровлення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналогічне положення закріплено в абзаці 2 пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей №393 від 17.07.1992 року (далі - Постанова №393). Згідно цієї норми військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, в зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що законодавцем встановлені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам: 1) особам які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я; 2) які звільнені зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.

Як вбачається з наказу головного управління Міндоходів в Одеській області від 12.08.2013 року №223-о на час звільнення позивача у запас Збройних Сил України у зв'язку із скороченням штатів вислуга років ОСОБА_1 складала 12 років 03 місяці та 26 дні, з яких календарна вислуга років служби - 9 років 10 місяців 29 днів, та 02 роки 04 місяці 27 днів - навчання у вищому навчальному закладі, пільгової вислуги років - немає.

Суд погоджується з правовою позицією позивача та проти якої не заперечували представники ГУ ДФС в Одеській області, що наявність у позивача вислуги років у календарному обчисленні у розмірі 12 років 03 місяці та 26 дні дає ОСОБА_1 право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні зі служби.

Разом з тим, суд не погоджується з позицією позивача, що данна виплата повина була бути здійснена йому за 12 років, оскільки нормами ст.9 Закону №2262-XII та пунктом 10 Постанови №393 чітко встановлено, що одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення здійснюється за кожний повний календарний рік служби.

На думку суду законодавець у перелічених нормативних документах не ототожнює поняття «вислуги років», наявність якої (10 років і більше) дає право позивачу на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні (до якої можуть бути включеними не лише періоди проходження особою служби, а також навчання та інші) з безпосередньо терміном проходження служби, повні календарні роки якої є підставою для встановлення розміру цієї грошової допомоги.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1, наказів від 12.08.2013 року №223-о та 26.01.2018 року №77-0, позивач має 9 повних календарних років служби, на підставі чого суд доходить висновку, що розмір одноразової грошової допомоги позивачу повинен бути розрахований та виплачений, виходячи з цього строку його служби в органах податкової міліції.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про нарахування та виплату йому щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, за період з 14.08.2013 року по 14.08.2014 року суд зазначає наступне.

Пунктом 11 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей №393 від 17.07.1992 року, визначено, що особам, звільненим із служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення із служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Щомісячна грошова допомога виплачується тим особам, що під час служби мали право на отримання окладу за військовим (спеціальним) званням.

Річний строк для виплати щомісячної грошової допомоги особам, зазначеним у абзаці першому цього пункту, обчислюється з дня звільнення їх із служби.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що виплат зазначеного виду грошової допомоги позивачу протягом одного року після звільнення його зі служби в органах податкової міліції в період з 14.08.2013 року по 14.08.2014 року Головним управлінням ДФС в Одеській області не здійснювалось. При цьому позивач наполягав, а представники відповідача не заперечували право ОСОБА_1 на отримання цього виду щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням протягом одного року після звільнення із служби, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача щодо зобов'язання ГУ ДФС в Одеській області нарахувати та виплатити позивачу суму грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням за період, коли вона повинна була бути виплачена, а саме з 14.08.2013 року по 14.08.2014 року.

Щодо позовної вимоги позивача про нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані відпустки за 2008 рік тривалістю 30 діб, за 2009 рік - 30 діб, за 2010 рік - 30 діб, за 2011 рік - 35 діб, за 2012 рік - 35 діб, за 2013 рік - 35 діб, що разом складає 195 діб та неотриману суму грошової допомоги на оздоровлення за період з 2008 по 2013 роки, виходячи з суми місячного грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Відповідно ч.1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1М.), дія якого поширюється на позивача, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Згідно п.49 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07. 1991 року №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Згідно з п. 2.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11.06.2006 року №260 (далі - Інструкція №260) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцям, які відповідно до законодавства України мають право на відпустки із збереженням грошового забезпечення (щорічні основні відпустки, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки у зв'язку з хворобою для лікування, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, що надаються в особливий період, інші додаткові відпустки, визначені відповідними законами України), грошове забезпечення виплачується за весь період цих відпусток.

Відповідно до 30.1 Інструкції №260 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що, якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення.

Оскільки, позивачу на день звільнення з органів податкової міліції не було виплачено грошової компенсації за невикористані відпустки за 2008 рік тривалістю 30 діб, за 2009 рік - 30 діб, за 2010 рік - 30 діб, за 2011 рік - 35 діб, за 2012 рік - 35 діб, за 2013 рік - 35 діб, що разом складає 195 діб та суми грошової допомоги на оздоровлення за зазначені періоди, суд доходить висновку щодо наявності обов'язку ГУ ДФС в Одеській області щодо проведення зазначених виплат.

При цьому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності у ОСОБА_1 права на виплату грошової компенсації за невикористану відпустку за 2008 рік, оскільки позивачем зазначено, а ГУ ДФС в Одеській області за весь час розгляду справи жодними докази не спростовано його твердження про ненадання відповідачем ОСОБА_1 та невикористання позивачем відпуски за вказаний календарний період.

Крім того, у додаткових письмових поясненнях, наданих до суду (а.с. 127-129) представником головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області було самостійно зазначено, що позивачем за період з 2008 року по 2013 рік, щорічна відпустка не використовувалась.

Представники відповідача у судових засіданнях, не заперечуючи проти часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (зокрема в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням за календарний рік, що слідував після звільнення позивача та грошової компенсації за невикористані днів відпустки) зазначили, що виплати даних сум не були здійсненні позивачу з огляду на те, що на час видання наказу від 12.08.2013 року №223-о про звільнення ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України проти позивача було відкрито кримінальне провадження, а в 2018 році після видання наказу 26.01.2018 року №77-0 дані виплати не були здійсненні ГУ ДФС в Одеській через очікування відповідачем судового рішення в даній адміністративній справі.

Суд критично ставиться на посилання відповідача, щодо нездійснення виплат позивачу через відкриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження з огляду на те, що жодним чинним законодавчим актом не закріплено такої підстави для нездійснення відповідачем всіх належним розрахунків із працівником при його звільненні.

При цьому суд не бере до уваги посилання представника ГУ ДФС в Одеській області на «Методичні рекомендації, щодо виплати грошового утримання особам начальницького складу податкової міліції за час перебування в розпорядженні Міністерства доходів і зборів України та територіальних органів, відстороненим від виконання службових обов'язків (посади), особам, підданим арешту, та час перебування їх під арештом, а також щодо видачі грошових атестатів при звільненні та переміщенні по службі» з огляду на те, що вони регламентують порядок виплати особам грошового утримання за час відсторонення їх від виконання службових обов'язків (посади), а не порядок здійснення виплат цим особам при звільненні.

Крім того суд враховує, що відповідно до наказу ГУ Міндоходів в Одеській області №223-о від 12.08.2013 року позивача було звільнено у запас Збройних Сил України не у зв'язку із зазначеними представниками відповідача обставинами (через відкриття проти нього кримінального провадження), а через скорочення штатів.

Суд зазначає, що в силу приписів частини 6 статті 78 КАС України для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи є обов'язковими лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення відносно особи, які набрали законної сили.

Суд також вважає безпідставними та хибними посилання представників відповідача на те, що виплати позивачу сум (проти яких не заперечує ГУ ДФС в Одеській області), після видання відповідачем самостійно наказу 26.01.2018 року №77-0 (про здійснення цих виплат) не були проведені через очікування судового рішення в адміністративній справі №815/6128/17, оскільки така позиція суб'єкта владних повноважень не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

На підставі вищезазначеного, суд доходить висновку про протиправність бездіяльності головного управління ДФС України в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, грошової компенсації за невикористані 195 днів відпустки та не отриманої ним суму грошової допомоги на оздоровлення.

При цьому суд вважає за необхідне задовольнити в цій частині позовні вимоги позивача та зобов'язати головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1: одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 повних календарних років служби згідно зі ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб"; щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням за період з 14.08.2013 року по 14.08.2014 року; грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2008 рік тривалістю 30 діб, за 2009 рік - 30 діб, за 2010 рік - 30 діб, за 2011 рік - 35 діб, за 2012 рік - 35 діб, за 2013 рік - 35 діб, що разом складає 195 діб; не отриману позивачем суму грошової допомоги на оздоровлення за період з 2008 по 2013 роки, виходячи з суми його місячного грошового забезпечення.

Суд зазначає, що відповідно ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" №2050-III від 19.10.2000 року (далі - Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (далі - компенсація), у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.2 Закону №2050-III компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 Закону №2050-III встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159) відтворюють положення Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

При цьому суд зазначає, що наведене вище нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Крім того слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та п.4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постанові від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11).

Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені чи ні.

На підставі вищезазначеного та враховуючи те, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність, щодо своєчасного нарахування та виплати належних ОСОБА_1 сум при його звільненні, суд доходить висновку про наявність у позивача права на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, з моменту його звільнення з органів податкової міліції, а саме з 14.08.2013 року.

При цьому суд при прийнятті рішення не надає оцінку здійсненним позивачем в описовій частині адміністративного позову та в письмовому клопотанні арифметичним розрахункам позивача щодо визначення конкретних сум заявлених у позовних вимогах виплат, з огляду на відсутність на час розгляду адміністративної справи №815/6128/17 спору між позивачем та відповідачем щодо зазначених сум до здійснення цих виплат відповідачем.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму завданої моральної шкоди в розмірі 300 000,00 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як роз'яснено у п.п.4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не доведено, що бездіяльністю відповідача щодо не проведення своєчасно з ним відповідних розрахунків, йому було заподіяно моральну шкоду, а саме не надано належних пояснень доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров'я тощо), наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням їй шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

При цьому суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

При цьому ж тривала затримка у виплаті позивачеві належних йому сум грошових коштів повинна бути відшкодована позивачу за рахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, однак це не є підставою для стягнення моральної школи.

Заподіяну ж позивачу моральну шкоду у зв'язку з незаконним та довготривалим притягненням його до кримінальної відповідальності стягнуто на користь позивача рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.02.2018 року у справі №523/13432/16-ц (а.с.239-243).

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При винесенні рішення у адміністративній справі №815/61281/17 судом відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України було враховано правові висновки Верховного Суду в подібній адміністративній справі.

Так в межах адміністративної справи №815/2701/17 до суду звертався колишній співробітник податкової міліції Комінтернівської ОДПІ Одеської області ОСОБА_6 (який одночасно з ОСОБА_1 був відсторонений від займаної посади та в подальшому звільнений у Запас Збройних Сил України за аналогічних із позивачем обставин) із позовними вимогами до головного управління ДФС в Одеській області, та просив суд визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням; грошової компенсації за невикористані дні відпустки та неотриману суму грошової допомоги на оздоровлення; зобов'язати головне управління ДФС України в Одеській області нарахувати та виплатити вищезазначені виплати; а також стягнути з головного управління ДФС України в Одеській області на користь ОСОБА_6 суму завданої моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 02.05.2018 року 29.11.2017 року залишено без змін постанову Одеського апеляційного адміністративного суду, якою адміністративний позов ОСОБА_6 задоволено частково (а.с. 142-146, 147-151, 152-153, 216-220).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем, як особою, звільненою від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011року № 3674-VI, судовий збір за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду не сплачувався. Доказів здійснення інших витрат, пов'язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні обставини для розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (65111, АДРЕСА_1) до головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (65023, м. Одеса, вул. Садова, 1-а) про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС України в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, грошової компенсації за невикористані 195 днів відпустки та не отриману суму грошової допомоги на оздоровлення.

Зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 повних календарних років служби згідно зі ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 14.08.2013 року по день фактичного розрахунку.

Зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням за період з 14.08.2013 року по 14.08.2014 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 14.08.2013 року по день фактичного розрахунку.

Зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки: за 2008 рік тривалістю 30 діб, за 2009 рік - 30 діб, за 2010 рік - 30 діб, за 2011 рік - 35 діб, за 2012 рік - 35 діб, за 2013 рік - 35 діб, що разом складає 195 діб з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 14.08.2013 року по день фактичного розрахунку.

Зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не отриману суму грошової допомоги на оздоровлення за період з 2008 по 2013 роки, виходячи з суми місячного грошового забезпечення з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 14.08.2013 року по день фактичного розрахунку.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 15 листопада 2018 року.

Головуючий суддя Білостоцький О.В.

.