Справа № 810/2280/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року м. Київ № 810/2280/18

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просить:

- визнати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 від 07.12.2017 року про виплату одноразової грошової допомоги, яке викладено та оформлене листом від 07.12.2017 № 4285/Д/10-36-04-02 - протиправним та скасувати;

- зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням інвалідності III (третьої) групи, що настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, згідно ст. 356 Податкового кодексу України, ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію", пункту 15 розділу Закону України "Про Національну поліцію", Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 року № 707 зі змінами та доповненнями передбачені відповідно до Порядку затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 № 850 та зобов'язати виплатити кошти із розрахунку 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 20.11.2017 року (враховуючи зміст заяви від 27.06.2018 про уточнення складу відповідачів).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому, як колишньому працівнику податкової міліції, у зв'язку із встановленням після звільнення зі служби інвалідності ІІI групи внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, відповідачем повинна бути виплачена одноразова грошова допомога, обчислена відповідно до Закону України «Про міліцію» і Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (далі - Порядок від 21.10.2015 № 850).

В той же час, відповідач порушуючи положення Закону України «Про міліцію», Закону України «Про національну поліцію» та Порядку від 21.10.2015 № 850 рішенням від 07.12.2017 № 4285/Д/10-36-04-02 протиправно відмовив ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2018 було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні 27.06.2018 представник ГУ ДФС у Київській області надав суду відзив на позовну заяву у якому заперечував проти задоволення позовних вимог з посиланням на те, що станом на час звернення позивача з заявою про виплату одноразової грошової допомоги Закон України «Про міліцію» втратив чинність.

Крім того, представником ГУ ДФС у Київській області зазначено, що працівники податкової міліції проходять службу у складі Державної фіскальної служби України і не належать до органів внутрішніх справ. На сьогодні проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції законодавчо не врегульовано.

Також в судовому засіданні 27.06.2018 судом було розглянуто клопотання представника ГУ ДФС у Київській області (відповідач-1) про заміну первісного відповідача ДФС України (відповідач-2) на належного ГУ ДФС у Київській області.

Позивач не заперечував проти задоволення вказаного клопотання та надав суду заяву про виключення із складу відповідачів по справі № 810/2280/18 Державну фіскальну службу України (відповідача-2). Позовні вимоги підтримав у повному обсязі до ГУ ДФС у Київській області.

Розглянувши клопотання ГУ ДФС у Київській області та заяву позивача, заслухавши сторін по справі, суд ухвалив задовольнити клопотання ГУ ДФС у Київській області про заміну первісного відповідача ДФС України (відповідач-2) на належного ГУ ДФС у Київській області.

Від позивача до суду 12.07.2018 надійшла заява про здійснення судового розгляду справи за його відсутності. На вказаній заяві представник відповідача зазначив, що залишає вирішення даної заяви на розсуд суду.

Крім того, 12.07.2018 позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що він категорично не погоджується з твердженнями відповідача, оскільки відповідачем у відзиві наведені ті самі підстави для відмови, що і у оскаржуваній відмові, а на підтвердження своїх доводів надано суду копії тих самих документів, що були подані позивачем разом з позовною заявою.

Відповідно до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно із часиною 9 статті 205 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За вказаних обставин, розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом ГУ ДФС у Київській області від 12.10.2017 № 683-о позивача звільнено з посади та з податкової міліції на підставі пункту 64 «б» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінета Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 (через хворобу) з 27.10.2017.

Згідно довідки (виписки) до акта огляду від 20.11.2017 серії АВ № 0214897 Київського міського центру МСЕК № 2 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності по захворюванню, яке пов'язане з проходженням військової служби до 01.12.2018.

Згідно довідки Київського міського центру МСЕК № 2 від 20.11.2017 серії АГ № 0006173 позивачу встановлено 60% ступінь втрати професійної працездатності.

05.12.2017 позивач звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, пов'язаної із проходженням військової.

Листом від 07.12.2017 № 4285/Д/10-36-04-02 Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області повідомило позивача про те, що «…статтею 356 Податкового кодексу України передбачалося, що держава гарантує правовий і соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені ст.ст. 20 - 23 Закону України «Про міліцію». 07.11.2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність.

Вам встановлено 2 групу інвалідності після втрати чинності Законом України „Про міліцію". Збереження права на отримання одноразової грошової допомоги,, інших виплат, передбачених Законом України „Про міліцію", у порядку, що діяв до набрання чинності Законом України „Про національну поліцію", передбачено п. 15 розділу XI цього Закону відповідно до змін, внесених Законом України від 23 грудня 2015 року № 900-VIII „Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей". Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції.

Працівники податкової міліції проходять службу у складі Державної фіскальної служби України і не належать до органів внутрішніх справ. На сьогодні проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції законодавчо не врегульовано.»

Не погодившись з відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 356.1 статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII та Законом України від 24.03.1998 № 203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» (в редакції Закону від 13.02.2015 № 208-VIII) встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

07.11.2015 втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ та набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIІI.

Пунктом 15 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень нового Закону передбачено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

На виконання статті 23 Закону України «Про міліцію» постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок від 21.10.2015 № 850).

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що особам, які до набрання чинності (12.03.2015) Законом України від 13.02.2015 № 208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 707.

Відповіднодо підпункту 2 пункту 3 Порядку від 21.10.2015 № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що за позивачем, якому під час перебування на службі в органі податкової міліції, встановлено інвалідність протягом трьох місяців після звільнення зі служби, у зв'язку із захворюванням, яке пов'язане з проходженням служби, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України "Про міліцію", а саме у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності у зв'язку з встановленням інвалідності III групи.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 07 березня 2018 року у справі № 464/5571/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 822/31/18 та від 28 серпня 2018 року №804/6297/17.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку суду, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано та не доведено правомірність рішення про відмову в отриманні позивачем одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України "Про міліцію", а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи той факт, що позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-77, 90, 139, 143, 194, 242 - 247, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (; місце реєстрації: вул. Народного ополчення, 5А, м. Київ, 03151) щодо відмови ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1) від 07.12.2017 року про виплату одноразової грошової допомоги, яке викладено та оформлене листом від 07.12.2017 № 4285/Д/10-36-04-02.

- зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області (; місце реєстрації: вул. Народного ополчення, 5А, м. Київ, 03151) провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1) одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням інвалідності III (третьої) групи, що настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, згідно ст. 356 Податкового кодексу України, ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію", пункту 15 розділу Закону України "Про Національну поліцію", Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 року № 707 зі змінами та доповненнями передбачені відповідно до Порядку затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 № 850 та зобов'язати виплатити кошти із розрахунку 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 20.11.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.