Справа № 826/13147/17
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 листопада 2018 року № 826/13147/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі також - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до норми пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України вона, як фізична особа-підприємець - платник єдиного податку звільняється від сплати земельного податку за частину земельної ділянки, що розташована під належним їй нежилим приміщенням та відповідно використовується для здійснення підприємницької діяльності. Також при розрахунку суми земельного податку контролюючий орган не взяв до уваги відомості про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки, проведеної позивачем 14.12.2007, - що відображені у витязі з технічної документації №Н-00232/2007. За наведених мотивів позивач вважає, що нарахування контролюючим органом податкового зобов?язання із земельного податку згідно податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2 є протиправним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2017 відкрито провадження в даній адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи.

У призначеному судовому засіданні 06.02.2018 позивач підтримала заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав, наведених у тексті його відзиву на позов.

В судовому засіданні 06.02.2018 суд, на підставі ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Зокрема, заперечення відповідача мотивовані тим, що сума земельного податку за 2017 рік у розмірі 1 670,97 грн. нарахована позивачу за земельну ділянку (31,68 кв.м.), розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач вважає, що оскільки ОСОБА_1, як фізична особа, є власником нежилого приміщення та відповідно до норм п. 287.8 ст. 287, ст.ст. 120, 125, 126 Земельного кодексу України і ст. 377 Цивільного кодексу України, - вона є також користувачем частини земельної ділянки під таким нежилим приміщенням, а тому зобов?язана сплачувати земельний податок з моменту набуття нею права власності на відповідне нежиле приміщення. При цьому, на думку відповідача, пільги передбачені пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, на позивача не поширюються, оскільки земельна ділянка позивачем у господарській діяльності при передачі в оренду нежилих приміщень не використовується.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що громадянці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частина від нежилого приміщення загальною площею 146,7 кв.м., що знаходить за адресою: АДРЕСА_2, що засвідчується наявною у матеріалах справи копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 20.04.2005 з реєстраційним написом КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна» від 01.06.2005.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрована 21.04.2004 як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців був внесений запис за № 2 004591.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 за даними Реєстру платників єдиного податку (доступ до якого наданий на офіційному сайті Державної фіскальної служби України: http://sfs.gov.ua) та згідно свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_2 є платником єдиного податку другої групи з 1 січня 2012 року, ставка єдиного податку 20 %; місця провадження господарської діяльності, в тому числі за адресою: АДРЕСА_2; за видами господарської діяльності: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код згідно КВЕД 45.20), роздрібна торгівлі деталями та приладдям для автотранспортних засобів (код згідно КВЕД 45.32), роздрібна торгівля косметичними товарами туалетними при належностями в спеціалізованих магазинах (код згідно КВЕД 47.75), надання послуг перукарнями та салонами краси (код згідно КВЕД 96.02), роздрібна торгівля газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах (код згідно КВЕД 47.62).

В ході розгляду даної справи позивачем до суду подані письмові пояснення, в тексті яких вона зазначила, що належна їй частина нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 використовувалась нею у 2017 році для здійснення підприємницької діяльності виключно за наступними видами господарської діяльності: надання послуг перукарнями та салонами краси, роздрібна торгівля косметичними товарами туалетними при належностями в спеціалізованих магазинах, роздрібна торгівлі деталями та приладдям для автотранспортних засобів. На підтвердження чого позивачем до матеріалів справи були надані копії видаткових накладних на закупівлю товарів у третіх осіб з доставкою на вказану вище адресу, податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за звітний період 2017 рік.

28.04.2017 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №2, яким позивачу відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено до сплати суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 1 670,97 грн.

З тексту відзиву на позов, що наявний у матеріалах справи, вбачається, що вказана сума податкового зобов'язання по земельному податку за 2017 рік визначена позивачу, як користувачу частини земельної ділянки площею 31,68 кв.м., яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з правомірністю цього податкового повідомлення-рішення ОСОБА_1 оскаржила його в порядку адміністративного оскарження, шляхом подання скарги до Державної фіскальної служби України. Рішенням ДФС України від 15.09.2017 №12075/о/99-99-11-02-01-14 дану скаргу платника (позивача) залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2 - без змін.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

За змістом норми ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

При цьому, особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Статтею 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За змістом п. 286.1 ст. 286 ПК України закріплено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 ст. 287 ПК України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Між тим, відповідно до п. 269.2 ст. 269 ПК України суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

За визначенням наведеним у п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Так, відповідно до пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

За результатами проведеного аналізу змісту наведеного підпункту п. 297.1 ст. 297 ПК України Верховний Суд у текстах своїх постанов від 08.08.2018 у справі №820/5485/17, від 07.08.2018 у справі №826/8490/17 дійшов наступних правових висновків. У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 ч. 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою. Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Як свідчать наявні у справі матеріали, частина земельної ділянки, на якій розташована належна ОСОБА_1 частина нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2, використовується позивачем, як фізичної особою підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, для здійснення підприємницької діяльності за видами економічної діяльності - надання послуг перукарнями та салонами краси, здійснення роздрібної торгівлі товарами. Жодних документальних доказів на спростування наведеного відповідачем в ході розгляду даної справи до суду не подано.

Таким чином, позивач є платником єдиного податку, використовує нежитлові приміщення для провадження господарської діяльності (що згідно пояснень позивача не можуть вчинятися з відривом від земельної ділянки, оскільки нежитлове приміщення, в якому наявні належні позивачу товари та засоби для ведення господарської діяльності, знаходиться зі слів останньої на такій спірній земельній ділянці) та звільняється від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи вищенаведене та наявні у справі матеріали суд вважає обґрунтованою правову позицією позивача щодо протиправності нарахування їй земельного податку за 2017 рік, оскільки позивач використовує нежитлове приміщення власній господарській діяльності, що оподатковується на спрощеній системі та є платником єдиного податку ІІ групи з 2012 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні даної справи також враховує правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Враховуючи вищевикладене, суд вважає податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.04.2017 №2 таким, що є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, що стосується інших доводів та заперечень сторін стосовно правильності проведення розрахунку оспорюваної суми земельного податку, то такі не спростовують вищенаведених висновків суду.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.04.2017 №2.

3. Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) документально підтверджені судові витрати у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок