Справа № 0440/5974/18
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2018-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2018 року Справа № 0440/5974/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боженко Наталії Василівни
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 листопада 2017 року;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за минулий час, а саме за період з 01 листопада 2017 року по 01 травня 2018 року;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01 листопада 2017 року по 01 травня 2018 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком. Проте з 01.11.2017 року позивачу безпідставно припинено виплату пенсії, позивачем 01 грудня 2017 року подана заява про поновлення виплати пенсії, однак виплату поточної пенсії поновлено з 01 травня 2018 року та не здійснено виплату пенсії за минулий період в порушення норм матеріального закону. Визначені чинним законодавством підстави для припинення виплати пенсії у відповідача були відсутні. Припинення пенсійних виплат відбулось не на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
06 вересня 2018 року представником відповідача подано письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що відповідно до п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до умов окремого порядку. Ознайомившись з матеріалами пенсійної справи позивачу поновили виплати. Відповідно до постанови КМУ від 25.04.2018 р. №335 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365" суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Доплата за листопад 2017 - квітень 2018 року позивачу обліковується окремо та буде виплачуватись в окремому порядку, який передбачено для внутрішньо переміщених осіб. Порушень законодавства щодо припинення та поновлення виплати пенсії не вбачає.
13 вересня 2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що лише ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлений виключний (вичерпний) перелік підстав для припинення пенсії, а таких підстав для припинення виплат як наявність рішення органу соціального захисту (його керівника), рішення комісій, створених при органах місцевого самоврядування чи органах місцевої влади, не підтвердження факту проживання, закінчення чи скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, положення ст. 12 Закону України " Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб" або положення постанови КМ України №365 від 08.06.2016 року, наведеними нормативно-правовими актами не передбачено. В тому числі, інші заперечення відповідача спростовуються положеннями Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Право громадянина на отримання пенсії не може бути обмежено та не ставитися в залежність від місця проживання в Україні. Згідно ч.2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає та виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. 01 грудня 2017 року позивачем була подана заява про поновлення виплати пенсії та відповідач по справі повинен був протягом 10 днів з часу звернення прийняти рішення та поновити виплату пенсії, виплативши заборгованість або відмовити в поновлені виплати. В даному випадку виплата пенсії була поновлена лише 01 травня 2018 року, чим позбавлено позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатись своїм майном (пенсією).
Ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.
Згідно з ч.3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З урахуванням поданих сторонами заяв та ч.3 ст.194, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Згідно письмових пояснень представника відповідача - 01.11.2017 року позивачу припинено всі види соціальних виплат за результатами здійснення перевірки фактичного місця проживання відповідно до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08 червня 2016 р. №365 з внесеними змінами Постановою №335.
Цього ж дня, 01.12.2017 року позивач звернувся з заявою до відповідача, в якій просив поновити виплату пенсії.
Протоколом №3 від 01.02.2018 року комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради - призначено (відновлено) соціальну виплату за підтвердженим фактичним місцем проживання заявника з урахуванням акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.
Однак, відновлено виплату пенсії позивачу лише з 01 травня 2018 року.
Не погоджуючись із припиненням виплати пенсії та невиплатою пенсії за період з листопада 2017 року по травень 2018 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зокрема, у пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 вказано, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) від 03 травня 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Перелік підстав, відповідно до яких здійснюється припинення пенсійних виплат, визначено частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.
Таких підстав для припинення виплат як не підтвердження факту проживання, закінчення дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб не передбачено.
Судом встановлено, що відповідач на виконання вимог статті 49 Закону № 1058-IV не приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачу.
Також необхідно зазначити, що оскільки позивач не отримував будь-яке рішення відповідача про припинення виплати пенсії, отже не має підстав вважати, що позивач дізнався про порушення своїх прав поза межами шестимісячного строку звернення до суду.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.
Таким чином, держава зобов'язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 06 жовтня 2015 року у справі № 608/1189/14-а та Верховим Судом, зокрема, у постановах від 21 червня у справі № 243/8037/17, від 18 жовтня у справі № 425/1908/17.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц зазначено, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району антитерористичної операції, не може бути підставою для невиплати коштів, які належать особі згідно з законом.
Відтак, суд приходить до висновку, що призупиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії.
Конституційний Суд України у рішенні (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп зазначив, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.
В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи R(80)2, зазначено, що приймаючи конкретне рішення, адміністративний орган влади має, зокрема, дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації.
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, доводи відповідача з посиланням як на підставу припинення пенсійних виплат на постанови Кабінету Міністрів України, суд по цій справі вважає безпідставними, оскільки Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" має вищу юридичну силу.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідач діяв не на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2 за минулий час, а саме за період з 01.11.2017 року по 01.05.2018 року, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься протокол за період 01.11.2017 року по 30.04.2018 року, згідно із яким за позивачем обліковуються виплати, однак не виплачені, таким чином вбачається протиправна бездіяльність відповідача.
Окрім того, позивач у позову просить зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату громадянину ОСОБА_2 належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.11.2017 року по 01.05.2018 року.
Враховуючи висновок суду про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії, позовна вимога про зобов'язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату громадянину ОСОБА_2 належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.11.2017 року по 01.05.2018 року підлягає задоволенню.
Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Розподіл судових витрат судом здійснюється на підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 листопада 2017 року.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за минулий час, а саме за період з 01 листопада 2017 року по 01 травня 2018 року.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01 листопада 2017 року по 01 травня 2018 року.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_2 пенсії у межах суми стягнення за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 09.11.2018 року.

Суддя Н.В. Боженко