Справа № 813/1065/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/96/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О.І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції - Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення - 10.07.2018 року, 10:49 год,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 19.07.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №05-18 від 02 лютого 2018 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз'яснення позивачеві причин відмови і порядку оскарження рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 02 лютого 2018 року № 05-18 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 02 лютого 2018 року № 05-18. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - ДМС України оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації. Крім того, небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації, є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Апелянт також звернув увагу на те, що ОСОБА_1 брав участь у діяльності партії, а його дії були спрямовані на публічне розпалювання ненависті і ворожнечі, а також на приниження гідності людини або групи осіб за ознаками раси, походження, національності, відношенню до релігії, з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі інтернет, шляхом розміщення на своїй сторінці соціальної мережі "ВКонтакті". Вбачається, що у відеороликах під назвою на арабській мові "Реакция мусульман Нижневартовска на фильм "Невинность мусульман", "Спецслужбы в Татарстане продолжают пытки мусульман", "Остановите репрессивную политику Нижневартовск 2013", "Революционеры Уфы", "Дмирий Смирнов: "Христианство - вера алкоголиков и проституток, религия животных", містяться висловлювання, які містили обґрунтування необхідності ворожнечі, використання насильства по відношенню до представників немусульманської релігії. З огляду на наявні матеріали, апелянт робить висновок про те, що можна цілком обґрунтовано стверджувати, що ОСОБА_1 усвідомлено розміщував на своїх інтернет-сторінках у соціальних мережах "ВКонтакті" у відкритому доступі відеозаписи направлені на розпалювання ненависті і ворожнечі, приниження гідності людини або групи осіб. Апелянт також звертає увагу на те, що позивач не зазнавав свавільних катувань або інших форм жорстокого поводження, а саме: насильницьких зникнень, викрадень, незаконного засудження, а обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Таким чином позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено факту наявності у них підстав для надання захисту в Україні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що, аналізуючи ситуацію з правами людини в Російській Федерації, можна дійти висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров'ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини. Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Позивачем та представником під час судового розгляду були подані численні докази, які підтверджують як наявність в нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками релігійної і політичної належності, або стати жертвою незаконного позбавлення волі, тортур чи іншого жорстокого поводження; так і необґрунтованість та незаконність прийнятого відповідачем рішення. Таким чином, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 року є обґрунтованим та законним, а апеляційна скарга відповідача - безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача (апелянта) - ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_4 та представник позивача - ОСОБА_5 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, за національністю - татарин, за віросповіданням - мусульманин, покинув Російську Федерацію в березні 2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із переслідування його владою РФ за політичні та релігійні переконання.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомив, що в Росії він піддавався утискам за свою політичну та релігійну позицію через членство у політичній партії "Хізб ут-Тахрір", яку російська влада заборонила. В результаті такої заборони ОСОБА_1 опинився в числі осіб, котрих переслідують за сам факт членства в цій організації, про що навів відповідні факти.

Під час подання анкети-заяви про визнання біженцем позивач повідомив, що в РФ він відповідно до вироку Приволжского окружного воєнного суду від 22 лютого 2017 року засуджений до позбавлення волі умовно з терміном на 5 років та покарання у виді штрафу у розмірі 140 тис. рублів за участь у діяльності ісламської політичної організації "Хізбут-Тахрір аль Ісламі", цей вирок оскаржений до Верховного Суду РФ прокуратурою; крім того, позивач отримував неодноразові погрози, що вирок буде змінено і його буде засуджено до реального терміну позбавлення волі.

У заяві-анкеті та під час співбесід від 25 липня 2017 року та від 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 вказав, що є рядовим членом політичної партії "Хізб ут-Тахрір" з 2000 року.

Цей факт також стверджується довідкою, виданою Інформаційним офісом "Хізб ут-Тахрір" в Україні №1438/35 від 01 червня 2017 року про те, що ОСОБА_1 прийнятий в партію в 2000 році, в місті Нижньовартовск, ХМАО-ЮГРА, РФ та на даний момент, після приїзду в Україну, приписаний до українського відділення організації.

ОСОБА_1 повідомив, що не користується захистом РФ і не може повернутися у країну свого походження у зв'язку з належністю до "ХТІ", за законодавством РФ за членство у "ХТІ" настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація визнана терористичною та заборонена. За українським законодавством такої заборони немає.

28 липня 2017 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 28 липня 2017 року №167 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

ГУ ДМС України у Львівській області видало позивачу довідку про звернення за захистом в Україні №007763 від 10 липня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача №2017LV0025 та проведених співбесід ГУ ДМС у Львівській області складено висновок від 02 січня 2018 року, в якому зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації; небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій; ризик можливого покарання заявника у країні громадянської незалежності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов'язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

Вказаний висновок та матеріали особової справи позивача №2017LV0025 скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

За результатами розгляду особової справи позивача ДМС України дійшла висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Рішенням ДМС України від 02 лютого 2018 року №05-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що 12 березня 2018 року ГУ ДМС у Львівській області видано повідомлення №112 .

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань. Таким чином, оскаржене позивачем рішення ДМС України від 02 лютого 2018 року №05-18 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню. Належним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов'язковим врахуванням висновків цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскаржуваного рішення від 02 лютого 2015 року №05-18. Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині нероз'яснення позивачеві причин відмови і порядку оскарження рішення, оскільки відповідно до матеріалів особової справи №2017LV 0025, а саме: повідомлення від 12 березня 2018 року позивача повідомлено про прийняття спірного рішення, у такому чітко роз'яснено порядок та строки його оскарження.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом заявленого позову є питання правомірності відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

П.13 ч.1 ст.1 цього Закону передбачає, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

П.56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженців) виданих УВКБ ООН надмірне кримінальне переслідування, покарання нерівнозначне проступку, притягнення відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини є формою переслідувань. В таких випадках необхідно звертатись до національного законодавства країни притулку.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, -державні органи чи ні.

Разом з тим, п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується позивачем, що він є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»).

Згідно з наданою Інформаційним офісом "Хізб ут-Тахрір" в Україні довідкою №1438/35 від 01 червня 2017 року ОСОБА_1 прийнятий в партію в 2000 році, в місті Нижньовартовск, ХМАО-ЮГРА, РФ та на даний момент, після приїзду в Україну, приписаний до українського відділення організації.

Як встановлено судом, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14 лютого 2003 року № ГКПИ 03-116).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у "ХТІ" не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок СБУ після перевірки причетності до міжнародних терористичних релігійно-екстреміських організацій - від 19 вересня 2017 року № 62/2/5-1030 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є позитивним.

З урахуванням вищенаведеного відповідачами помилково взято до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27 жовтня 2017 року №5/2/1-21078, як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачу, який суперечить вище вказаному висновку стосовно конкретно позивача та не носить індивідуального характеру.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив як безпідставні покликання відповідача як на підставу для прийняття оскаржуваного рішення на те, що заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанці про безпідставність покликань відповідача на те, що небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій, виходячи з наступного.

В анкеті - заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 вказав, що його звинувачують у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 205.5 Кримінального Кодексу РФ (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства РФ визнана терористичною).

ОСОБА_1 засуджений за ч.2 ст.205-5 КК РФ до 6 років позбавлення волі та ч.1 ст.282 КК РФ накладено штраф в розмірі 140000 рублів, що підтверджується копією Апеляційної ухвали Верховного суду РФ від 27 липня 2017 року.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Федеральним Законом РФ від 02 листопада 2013 №302-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації" введено кримінальну відповідальність за організацію чи участь у діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст.205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст.205-5 ч.2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Відповідно до Федерального Закону РФ від 05 травня 2014 року №130-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації" передбачено посилення кримінальної відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка відповідно до нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про "ХТІ". Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК РФ і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути призначено покарання нижче нижчої межі, передбаченої вказаними статтями.

Вказані факти, на думку колегії суддів, свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіткнутися ОСОБА_1 у разі його повернення в Росію, оскільки позивач в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тому очевидним є те, що у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій в Росії організації. Внесені в російське кримінальне законодавство в 2013-2014 роках зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув'язнення.

Представник позивача під час апеляційного розгляду цієї адміністративної справи також звернув увагу на той факт, що в РФ порушуються права мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а після залишення позивачем країни громадянської належності ситуація з правами мусульман, зокрема, і членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», в Російській Федерації, не покращилася.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 має ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржене позивачем рішення ДМС України від 02 лютого 2018 року №05-18 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов'язання ДМС повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов'язковим врахуванням мотивів скасування оскаржуваного рішення від 02 лютого 2015 року №05-18, наведених у рішенні суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 року у справі №813/1065/18 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у відповідній частині, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 року у справі №813/1065/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула

Судді В. Я. Качмар

А. Р. Курилець

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.