Справа № 803/457/13-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2018 року

Київ

справа №803/457/13-a

адміністративне провадження №К/9901/19233/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2013 (суддя Ксензюк А.Я.)

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2016 (судді Бруновська Н.В., Гулид Р.М., Костів М.В. )

у справі № 803/457/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Нафтопродукти»

до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Нафтопродукти» (далі - позивач, ТОВ «Торговий дім «Нафтопродукти») звернулось до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі - відповідач, Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області), в якому просило суд визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 15.01.2013 № .

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2013, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2016, позов задоволено: скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.01.2013 № .

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2016 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2018 касаційну скаргу було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Позивач в письмових запереченнях проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає оскаржувані судові рішення законними, обґрунтованими, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 06.12.2012 по 19.12.2012 (термін проведення перевірки продовжувався з 20.12.2012), згідно із пунктом 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України посадовою особою відповідача було проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Торговий дім «Нафтопродукти» з питань достовірності відображення показників декларації з податку на прибуток підприємства за 9 місяців 2012 року, за результатами якої складено акт від 28.12.2012 № 7464/22-1/37068216 та зроблено висновок про порушення позивачем вимог пункту 135.4 статті 135, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 159 081 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.01.2013 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 238 621,5 грн, , в тому числі 159 081 грн - за основним платежем та 79 540,5 грн - за штрафними, фінансовими санкціями.

За результатами адміністративного оскарження скарга позивача залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення без змін.

Як слідує з акту перевірки від 28.12.2012 № 7464/22-1/37068216 та доводів касаційної скарги, підставами для визначення позивачу зазначених податкових зобов'язань слугували висновки перевіряючих про те, що позивачем занижено собівартість паливно-мастильних матеріалів за дев'ять місяців 2012 року чим порушено вимоги пункту 135.4 пункту 135, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Суд першої інстанції, висновки якого підтримала колегія суддів апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем правомірно сформовано собівартість такого товару на підставі пункту 138.6 статті138 Податкового кодексу України, згідно якого собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «ТД «Нафтопродукти»» здійснює роздрібну торгівлю паливно-мастильними матеріалами через АЗС.

За період з 1 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року ТОВ «ТД «Нафтопродукти»» задекларовано дохід, що враховується при визначенні об'єкта оподаткування у сумі 55 840 847 грн., з якого нараховано податок на прибуток в сумі 122 889 грн.

Згідно даних бухгалтерського обліку, позивачем до собівартості реалізованих товарів (рах. 902) віднесено вартість паливно-мастильних матеріалів. Витрати на оплату праці операторам та технічним працівникам АЗС, внески на соціальні заходи, транспортні витрати, послуги оренди АЗС, витрати на електроенергію понесені ТОВ «ТД «Нафтопродукти»», віднесені до витрат на збут (рах 93) та адміністративних витрат (рах. 93).

Згідно пункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до підпункту 14.1.228 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Як передбачено пунктом 138.1 статті 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 цього ж Кодексу визначено, що витрати операційної діяльності, зокрема, включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст.139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу валових витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу (пункт 138.6 статті 138 Податкового кодексу України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у відповідності до положень пункту 138.6 статті 138 Податкового кодексу України до собівартості товару включено вартість паливно-мастильних матеріалів.

Водночас пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих

послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що в даному випадку ТОВ «Торговий Дім «Нафтопродукти» не є виробником продукції, відтак вказаний пункт не може бути застосований до позивача.

В свою чергу, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 343, 349, 350 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2016 у справі № 803/457/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис) І.А. Васильєва
Судді: (підпис) С.С. Пасічник
підпис) В.П. Юрченко
ідно