Справа № 820/4167/18
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 820/4167/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Бартош Н.С. , Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 по справі № 820/4167/18, суддя Білова О.В., м. Харків

за позовом громадянина Вєтнаму ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві , Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин Вєтнаму ОСОБА_1, звернувся з до суду з позовом до Державної міграційної служби України, треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд: скасувати п. 8 (п.п. 8.1.-8.3.) наказу Державної міграційної служби України № 149 від 08.06.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_1, 07.08.1958 р. н.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 по справі № 820/4167/18 адміністративний позов задоволено.

Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві не погодились з рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу. Свою незгоду з рішенням суду обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, та зазначають, що з заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся лише 23.06.2003 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, як то передбачено абзацом 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону, тому вважають, що наказ Державної міграційної служби України № 149 від 08.06.2017 р. в частині скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо позивача прийнятий правомірно та є таким, що прийнятий в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом. Просять суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 по справі № 820/4167/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Фіксування судового засідання по справі за допомогою звукозаписувального пристрою згідно ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, суд, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у 1991 році прибув в Україну для працевлаштування згідно з Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р., що підтверджується висновком УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 26.06.2003 (а.с. 31-32).

З 09.04.1991 р. по липень 01.02.1993 р. позивач працював в Житомирському ВАТ "Льонотекс", що підтверджується довідкою №10/295 (а.с. 40). Після звільнення з роботи залишився проживати в Україні.

Висновком УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 26.06.2003 р. громадянина СРВ ОСОБА_1 документовано посвідкою на проживання. 30.12.2003 р. ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві оформило і видало позивачу тимчасову посвідку на постійне проживання серії КИ № 044745 (а.с.53).

14.05.2018 року представник позивача звернувся із заявою до начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з непридатністю її для подальшого використання.

Листом від 17.05.2018 р. №6301.8.1-10117/6301.8.1.2-18 ГУ ДМС України в Харківській області повідомило представника позивача про те, що згідно обліків ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянин СРВ ОСОБА_1, якому наказом ДМС України № 149 від 08.06.2017 скасовано посвідку на постійне проживання в Україні (а.с. 14).

Наказ Державної міграційної служби України від 08.06.2017 р. № 149 (а.с. 10-13) прийнято на підставі висновку ГУ ДМС України в м. Києві від 10.04.2017 р. про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_1 (а.с.65-67). Вказаним висновком від 10.04.2017 р. про перевірку матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_1, ГУ ДМС України в м. Києві визначено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_1 було прийнято у порушення вимог законодавства.

На підставі висновку Державною міграційною службою України прийнято наказ від 08.06.2017 № 149 Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання, зокрема, пунктом 8 (підпунктами 8.1-8.3) скасовано рішення ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23.06.2003 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 30.12.2003 визнано недійною та такою, що підлягає вилученню.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній до 15.11.2015 року - на момент видачі позивачу посвідки серії НОМЕР_1 від 26.06.2003 року) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

З матеріали справи встановлено, що видача посвідки на постійне проживання позивачу була здійснена відповідно до абз. 3 п. 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

У відповідності до п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" №2491-ІІІ від 07.06.2001 року слід вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Статтею 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України,громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У відповідності до п. 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 р. № 251 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі по тексту - Порядок № 251) посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) отримання від органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

2) отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки (у тому числі в разі звільнення іноземця та особи без громадянства із займаної посади) або припинення діяльності приймаючої сторони - юридичної особи;

3) коли іноземця та особу без громадянства засуджено в Україні до позбавлення волі;

4) коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

5) коли уповноваженим органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця та особи без громадянства або їх примусове видворення за межі України;

6) інших випадках, передбачених законами (п.19 Порядку № 251).

Колегія суддів зазначає, що перелік підстав для скасування посвідки на постійне проживання, встановлений статтею 12 Закону України "Про імміграцію" та пунктом 19 Порядку № 251, є вичерпним. Такої підстави для скасування довідки на постійне проживання, як пропуск шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні підстави вважати протиправним рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 26.06.2003 року про надання позивачеві посвідки на постійне проживання.

Крім того, при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 26.06.2003 року на підставі абз. 3 п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводила перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявила та надала позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

Доказів того, що посвідка на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 26.06.2003 року видана ВГІРФО ГУМВС України в Київській області та отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачами не надано.

Разом з тим, відповідач тією ж нормою закону - абз. 3 п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" у 2016 році обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 11.04.2017 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, та зазначає, що оформлення посвідки здійснено безпідставно.

Однак, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.06.2003 року за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано доказів обґрунтованості прийнятого ним наказу № 149 від 08.06.2017 року, яким скасовано рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 26.06.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання позивача і видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.06.2003 року.

Відповідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Колегія суддів зазначає, що надання позивачеві дозволу на імміграцію в Україні і отримання ним посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території України на законних підставах.

При наданні позивачу посвідки на постійне проживання у 2003 році ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлював.

Довід апеляційної скарги стосовно того, що з заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, колегія суддів не приймає, з наступних підстав.

У відповідності до п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президент України видає Указ № 596 від 07.08.2001 р., яким покладає на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язує Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Так, Постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 була прийнята тільки 26.12.2002 р., тобто з прострочкою встановленого Законом України "Про імміграцію" терміну понад 1 рік 2 місяці.

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в'єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 р. у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. №1983 вже після спливу 6 - місячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до вищенаведеного, позивач не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, тому що порядок видачі було затверджено 26.12.2002 року з причини невиконання Кабінетом Міністрів України Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 р., яким встановлено 2-х місячний термін для затвердження порядку документування посвідками іноземців.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, при прийнятті оскаржуваного наказу, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію», необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття таких рішень, без дотримання необхідного балансу між наслідками оспорюваного рішенням для прав позивача та метою, на досягнення якої спрямоване це рішення, з порушенням вимог ч.2 ст.2 КАС України, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 по справі № 820/4167/18, суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 по справі № 820/4167/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 19.11.2018 р.