Справа № 265/5800/18
Суддя: Мельник І. Г.
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №265/5800/18
Провадження №2-а/265/209/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Гусєвої К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про визнання рішення та дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати неправомірною та скасувати постанову Лівобережного ВДВС від 04.07.2018р. про повернення виконавчого документа стягувану, а також зобов'язати відповідача накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках боржника - Лівобережного об'єднаного УПФУ. Зі змісту адміністративного позову та доданих до позову матеріалів вбачається, що 22.08.2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя було видано виконавчий лист за № 2-а/265/385/14-а у справі № 265/4652/14-а за позовом ОСОБА_1 до УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя про зобов'язання вчинити певні дії. Зазначений виконавчий документ стягувачем було подано для примусового виконання до Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ в Донецькій області. Постановою заступника начальника Лівобережного ВДВС Саловської С.Ю. від 04.07.2018 року за ВП № 55004758 виконавчий документ було повернуто стягувачу. Крім того вказував, що у січні 2016 року звертався з відповідною заявою та пакетом документів до Державної казначейської служби відповідно до ст. З Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", якою передбачено виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є, зокрема. Управління Пенсійного Фонду України, Державною казначейською службою України шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою. Листом від 26.02.2016 року йому було повідомлено, що Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя не зареєстроване в Єдиному реєстрі розпорядників та одержувачів бюджетних коштів та не включене до мережі установ та організацій, що отримують фінансування з державного та місцевих бюджетів, тобто даний фонд не обслуговується в територіальних органах Казначейства, як розпорядник (одержувач) бюджетних коштів. Враховуючи вказане повідомлення, виконавчий лист було подано до виконання в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Посилаючись на норми діючого законодавства, вважав постанову заступника начальника Лівобережного ВДВС Саловської С.Ю. від 04.07.2018 року за ВП № 55004758 неправомірною та просив її скасувати.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 липня 2018 року відкрите провадження у справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просили суд її задовольнити.

12.11.2018 представник позивача ОСОБА_4 надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якому просив суд вважати вірним п.3 позовних вимог в наступній редакції: зобов'язати Лівобережний ВДВС м. Маріуполя здійснити всі необхідні дії, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», для виконання виконавчого листа по справі №265/4692/14-а, ВП № 55004758.

Представник відповідача Саловська С.Ю. заперечувала проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що до Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області надійшов виконавчий лист від 27.10.2017 про стягнення з УПФУ заборгованості в сумі 27741,95 грн., ухвалою суду від 09.09.2015 було змінено спосіб виконання рішення, пізніше, 18.02.2018, ухвалою суду було замінено сторону виконавчого провадження, але рахунків, на які можливо було звернути стягнення, виявлено не було, у зв'язку з чим даний виконавчий лист було повернуто стягувачу. З огляду на зазначене, вважала, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Представник третьої особи Носенко С.В. пояснив, що позивач звертався до Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області із заявою про стягнення коштів з УПФУ, яка була розглянута та повернута без виконання, оскільки УПФУ не є розпорядником та одержувачем коштів державного бюджету, тому позивач вірно звернувся до ВДВС. Вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Суд вислухавши думку сторін справи, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 ЗУ "Про виконавче провадження").

Як встановлено судом, постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 31 липня 2014 року, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату державної пенсії в розмірі 6 (шести) мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 50 (п'ятдесяти) процентів мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст..ст.49,50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01 січня 2014 року по 31 липня 2014 року включно, з відрахуванням фактично проведених виплат.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2015 року постанова Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 31 липня 2014 року набула чинності.

Згідно частини 3 та 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції на час ухвалення рішення, у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Отже, постанова Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31.07.2014 року набрала законної сили.

За вказаним судовим рішенням Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя 02 липня 2015 року був виданий виконавчий лист стягувачу, на підставі якого за заявою останнього від 17 липня 2015 року було відкрито виконавче провадження 21 липня 2015 року з примусового виконання виданого судом виконавчого листа.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 09 вересня 2015 року за заявою Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського управління юстиції в Донецькій області був змінений спосіб та порядок виконання постанови Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 31.07.2014 року, а саме стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області на користь ОСОБА_1 державну пенсію в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст..ст.49,50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01 січня 2014 року по 31 липня 2014 року, в сумі 27741,95 гривень.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою та пакетом документів до Державної казначейської служби відповідно до ст..3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Однак, листом від 26.02.2016 року йому було повідомлено, що УПФУ в Орджонікідзевському районі не зареєстроване в Єдиному реєстрі розпорядників та одержувачів бюджетних коштів та не включене до мережі установ та організацій, що отримують фінансування з державного та місцевих бюджетів, тобто не обслуговується в територіальних органах Казначейства, як розпорядник (одержувач) бюджетних коштів.

22.08.2016 року за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 02 липня 2015 року був виданий виконавчий лист про стягнення з УПФУ в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області на користь стягувачу ОСОБА_1 державної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст..ст.49,50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01 січня 2014 року по 31 липня 2014 року, в сумі 27741,95 гривень.

Постановою заступника начальника Лівобережного ВДВС Саловською С.Ю. від 04.07.2018 року ВП № 55004758, виконавчий документ був повернутий стягувачу ОСОБА_1, без виконання. У своєї постанові про повернення виконавчого документу державний виконавець посилався на порядок виконання рішень, ухвалених до 01 січня 2013 року, який визначається пунктом 3 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та зазначав, що передача рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється на підставі порядку, погашення заборгованості за рішеннями суду виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440. При цьому роз'яснив, що стягувачу необхідно направити виконавчий документ до Управління державної виконавчої служби у Донецькій області.

Позивач вважаючи неправомірними дії відповідача Лівобережний ВДВС м. Маріуполя та такими, що не ґрунтуються на законі і порушують його права, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову заступника начальника Лівобережного ВДВС Саловської С.Ю. від 04.07.2018 року за ВП № 55004758 та зобов'язати Лівобережний ВДВС м. Маріуполя здійснити всі необхідні дії, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», для виконання виконавчого листа по справі №265/4692/14-а, ВП № 55004758.

Таким чином, вимоги позивача фактично пов'язані з невиконанням відповідачем судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Представник відповідача повертаючи позивачу виконавчий лист посилалася на п.3 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та зазначала, що не було виявлено рахунків боржника на які можливо звернути стягнення за виконавчим листом, який виданий після 01.01.2013 року, тому він повинен направлятися до державної казначейської служби, яка повинна здійснювати виконання рішення.

Згідно з частиною другою статі 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №1404), рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу визначені приписами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частиною першою та другою статті 3 вказаного Закону визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаних положень Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Згідно із визначеннями наведеними в пункті 2 Порядку №845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

За приписами пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що до повноважень центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів належить, зокрема, виконання рішень суду про стягнення коштів боржником за якими є державний орган.

Враховуючи, що боржник за виконавчим документом у справі № 265/4652/14-а є державний орган, суд приходить до переконання, що його виконання повинне здійснювати Управління Державної казначейської служби України в місті Маріуполі, так як саме органи казначейської служби наділені повноваженнями щодо безспірного списання грошових коштів, зокрема, за рішеннями суду боржником в яких є державний орган, незважаючи на відсутність у боржника - Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області рахунків, які обслуговуються в Управлінні Державної казначейської служби України у м. Маріуполі. В наведених правових нормах відсутні застереження щодо обов'язкової наявності рахунку державної установи в органах казначейства, таке застереження стосується лише підприємств, установ та організацій.

За таких обставинах, суд вважає, що відповідач правомірно повернув виконавчий документ стягувачеві, без виконання.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про визнання неправомірною та скасування постанови ВП № 55004758 від 04.07.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов'язання Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області здійснити всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для виконання виконавчого листа по справі №265/4652/14-а, ВП № 55004758, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 241-246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про визнання неправомірною та скасування постанови ВП № 55004758 від 04.07.2018 року заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Саловської С.Ю. про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов'язання вчинити певні дії, третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його оголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, в порядку передбаченому ч.2 та ч.3. ст. 295 КАС України.

Позивач: ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1

Відповідач: Лівобережний відділ державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, , юридична адреса: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Московська, 7.

Третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, , юридична адреса: м. Маріуполь, пр.Миру,68.

Суддя: І.Г. Мельник