Справа № 1740/2412/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 листопада 2018 року м. Рівне №1740/2412/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

Товариство з обмеженою відповідальністю "КОВЧЕГ-Р"
доУправління Держпраці у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування постанови -, -
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОВЧЕГ-Р» звернулось до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу № РВ 153/953/000321/ТД-ФС від 17 серпня 2018 року в розмірі 223380 гривень на підставі акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 20 липня 2018 року № РВ 153/953/АВ щодо ТзОВ «КОВЧЕГ-Р».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТзОВ «КОВЧЕГ-Р» та громадянами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були укладенні цивільно-правові угоди і необхідності в укладенні трудових договорів не виникало. ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за угодами, були виконавцями та надавали відповідні послуги і їм не видавались жодні накази, розпорядження про прийняття їх на роботу чи допуск до роботи; їх не ознайомлювали з правилами внутрішнього трудового розпорядку; з ними не укладались договори на повну матеріальну відповідальність; відносно них не вівся облік робочого часу; вони не були підпорядковані жодному керівнику підприємства, що свідчить про цивільно-правовий характер вищезазначених угод. За даних обставин, позивач вважає, що твердження відповідача про порушення ним вимог статті 24 КЗпП України в частині не укладання трудових договорів з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не ґрунтується на приписах чинного законодавства України та є лише припущеннями контролюючого органу, а відповідно і просить визнати протиправною і скасувати постанову про накладення штрафу.

Відповідач позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, який обґрунтований тим, що за результатами перевірки позивача встановлено порушення останнім вимог ч.1 ст.21 та ст.24 КЗпП України. Зазначив, що на момент інспекційного відвідування уповноваженою особою субєкта відвідування не було надано інспектору праці договори цивільно-правового характеру на які посилається в позові позивач. Ствердив, що повноваження Управління Держпраці в частині накладення штрафів передбачені Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Наголосив, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції, а предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. За викладених у відзиві обставин відповідач стверджує, що діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України та просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, здійснивши системний аналіз нормативно правових актів, які підлягають до застосування при наданні правової оцінки спірним правовідносинам, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській області №635 від 18 липня 2018 року та направлення Управління на інспекційне відвідування №593-Н/09-27, 19 липня 2018 року інспектором праці ОСОБА_3, було здійснено інспекційне відвідування ТзОВ «КОВЧЕГ-Р» з використанням службового посвідчення №953 за участю інспектора праці ОСОБА_4, службове посвідчення №958.

Відповідно до акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 20 липня 2018 року № РВ153/953/АВ проведено інспекційне відвідування в ТзОВ «КОВЧЕГ-Р» в результаті якого виявлено порушення, які полягали в: порушенні вимог ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір не укладено між працівникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і директором ТОВ «КОВЧЕГ-Р», за яким працівники зобовязуються виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а директор товариства зобовязується виплачувати працівникам заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін; в порушення вимог частини 3 ст. 24 КЗпП України, при фактичному допуску до роботи працівників ОСОБА_1 та ОСОБА_2, 19.07.2018 директором ТОВ «КОВЧЕГ-Р» не оформлено наказ чи розпорядження (трудовий договір) про прийняття на роботу даних осіб та не повідомлено центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За наслідками розгляду акту інспекційного відвідування від 20 липня 2018 року № РВ153/953/АВ, відповідачем було винесено постанову про накладення штрафу № РВ 153/953/000321/ТД-ФС від 17.08.2018 року в розмірі 223380 гривень.

Відповідно до постанови про накладення штрафу № РВ 153/953/000321/ТД-ФС від 17.08.2018 року позивача притягнуто до відповідальності за порушення вимог ч.1 ст.21 та ч.3 ст.24 КЗпП України.

Відповідно до п.п. 3 п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 року, інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Згідно ч.3 п. 5 вищезазначеного Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Однак, досліджені матеріали справи, не містять відповідного рішення відповідача, прийнятого керівником органу контролю чи його заступником про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин у ТзОВ «КОВЧЕГ-Р» та доцільності проведення відповідних заходів.

Відповідачем не доведено обставин допущення до роботи громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без укладення трудового договору з позивачем.

З досліджених судом доказів в справі, відсутні будь-які відомості про доведеність обставин допущення позивачем до роботи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таких як: проходження медичного огляду, копії заяв про прийом на роботу, анкет, листів про розгляд резюме, записи в журналі про передачу трудової книжки, про ознайомлення з будь-якими правилами тощо; виконання трудової функції (наприклад, акти здачі робіт, довіреності, видані роботодавцем на працівника, записи в книзі скарг і пропозицій, листування з клієнтом, покази колег по роботі, контрагентів, телефонні розмови, фотографії на робочому місці, відеозапис на робочому місці тощо); виконання вимог щодо внутрішнього трудового розпорядку (можна підтвердити показами свідків-охоронців на пропускні системі офісного центру, відеозаписами з камер спостереження на пропускних пунктах, карточками пропускними, показами колег, журналами реєстрації виходу на роботу); виплати заробітної плати (наприклад, підписи на платіжних документах, підписи в журналах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок тощо).

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Згідно з частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з підпунктом 6 пункту 4 зазначеного Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 цього Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Порядок здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю затверджений постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017.

Пунктом 2 вказаного Порядку встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Згідно з пунктом 11 цього Порядку інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об'єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об'єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Пунктами 19, 20 зазначеного Порядку передбачено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

В свою чергу, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Судом встановлено, що відповідачем прийнято постанову про накладення штрафу на підставі висновків про порушення позивачем вимог частин першої та третьої статті 24 КЗпП України.

Так, частина перша статті 24 КЗпП України містить перелік випадків, коли трудовий договір з працівником укладається у письмовій формі. Відповідно до частини третьої цієї ж статті, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з положеннями абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати і винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З аналізу наведених норм слідує, що забороняється, а також є підставою для застосування штрафних санкцій, передбачених абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України, факт допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб'єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України. При цьому, відносини між сторонами фактично є такими, що регулюються законодавством про працю, сторони розуміють цей факт, але жодним чином не оформляють своїх відносин, у першу чергу, з мотивів ухилення від сплати податків та інших обов'язкових платежів. Тобто, сфера регулювання статті 24 КЗпП України обмежується випадками, коли між підприємством та фізичною особою мають місце відносини, які по факту підпорядковуються трудовому законодавству, а застосування штрафних санкцій за абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України здійснюється у тому випадку, коли такі відносини не оформлені документами, визначеними КЗпП України.

За правилами статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому, цивільно-правовий договір це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, цивільно-правовим договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, оскільки метою договору є отримання певного матеріального результату, послуги. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Натомість, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляються актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема, нормами Цивільного кодексу України.

Отже, відносини, які виникають з цивільно-правового договору про надання послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем.

Більш того, за наявності ознак, притаманних саме трудовим відносинам, укладається трудовий договір, за наявності ж ознак, притаманних цивільно-правовим відносинам, слід укладати саме цивільно-правовий договір.

Відповідно до цивільно-правової угоди №1 від 02 липня 2018 року, укладеної між ТзОВ «КОВЧЕГ-Р» та ОСОБА_1, остання зобовязана надавати послуги по комплексному здійсненню обовязків щодо складування, обліку, перерозподілу та пакування товарів замовника на складі з 02.07.2018 року до 31.07.2018 року.

Відповідно до цивільно-правової угоди №2 від 02 липня 2018 року, укладеної між ТзОВ «КОВЧЕГ-Р» та ОСОБА_2, остання зобовязана надавати послуги по комплексному здійсненню обовязків щодо складування, обліку, перерозподілу та пакування товарів замовника на складі з 02.07.2018 року до 31.07.2018 року.

Таким чином, з огляду на предмет укладених договорів та поняття трудового договору, невстановлення інших доказів щодо організації процесу трудової діяльності, аргументи відповідача про трудовий характер відносин між позивачем та громадянами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Крім того, у інспекторів праці відсутні повноваження на власний розсуд тлумачити умови цивільно-правових договорів, а тим більше, визнавати їх недійсними та надавати їм статусу трудових.

Доказів недійсності або фіктивного укладення вказаних угод відповідачем не представлено, а судом не здобуто; також під час винесення постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами не спростовано дійсності цих документів, при цьому особисті висновки працівників відповідача щодо наявності ознак трудового договору в вищезазначених цивільно-правових угодах, не можуть вважати достатніми і вагомими доказами без врахуванням інших обставин справи в сукупності, оскільки вони носять загальний та неоднозначний характер.

За приписами статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Жодних, передбачених законом обставин, які б вказували на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та гр. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 під час інспекційного відвідування не встановлено, а в акті перевірки не зафіксовано, що підтверджує цивільно-правовий характер правовідносин між даними особами.

Таким чином, в ході судового розгляду, досліджені докази на підставі яких були встановлені обставини справи які відповідали вимогами чинного цивільного і трудового законодавства та не порушували закон, тому висновки інспекторів праці про порушення вимог закону, викладені в акті перевірки щодо заміни трудових правовідносин цивільно-правовими не знайшли свого підтвердження.

Суд зазначає, що чинне законодавство України не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому вважає, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

При цьому, слід зазначити, що зобов'язати підприємство та фізичну особу укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції органів Держпраці. Визнання відносин фактичними трудовими може відбуватися лише у судовому порядку за зверненням особи, яка вважає, що її право порушене, на підставі положень статті 232 КЗпП України.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження правомірності рішення відповідача з винесення постанови про накладення штрафу № РВ 153/953/000321/ТД-ФС від 17.08.2018 року свідчить про незаконність даного рішення, і, як наслідок, визнанню постанови протиправною з її скасуванням.

Згідно ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи ці обставини, суд констатує, що оскаржена позивачем постанова цим вимогам не відповідає, оскільки прийнята без урахування вищезазначених обставин.

Згідно ч.2 ст.74 КАС України обставини, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем, як суб'єктом господарювання, вимог ст.21 та ст.24 КЗпП України, для прийняття постанови, згідно якої на позивача накладено відповідний штраф.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про протиправність постанови і необхідність задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 т.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд присуджує на користь позивача всі здійснені, документально підтверджені, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3350 гривень 70 копійок з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Рівненській області про накладення штрафу № РВ 153/953/000321/ТД-ФС від 17 серпня 2018 року в розмірі 223380 гривень на Товариство з обмеженою відповідальністю «КОВЧЕГ-Р».

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОВЧЕГ-Р» (33028, АДРЕСА_1, ) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління Держпраці у Рівненській області (33028, м.Рівне, вул.Лермонтова, буд.7, м.Рівне, ) судовий збір у розмірі 3350 гривень 70 копійок (три тисячі триста п'ятдесят гривень сімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2018 року.

Суддя Махаринець Д.Є.