Справа № 806/1334/18
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/1334/18

Головуючий у 1-й інстанції: Попова О.Г.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

16 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом Державної служби геології та надр України до приватного підприємства "Влабоде" про припинення права користування надрами шляхом анулювання спеціального дозволу,

В С Т А Н О В И В :

Державна служба геології та надр України звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до приватного підприємства "Влабоде", в якому просить припинити право користування надрами шляхом анулювання спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009 виданого приватному підприємства "Влабоде".

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 26.06.2018 адміністративний позов Державної служби геології та надр України залишено без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку на звернення до суду із даним позовом.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 26.06.2018 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до постановлення необґрунтованої ухвали.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Державна служба геології та надр України не мала права звертатись до суду з позовом про анулювання спеціального дозволу на користування надрами, не надіславши надрокористувачу листа з проханням висловити свою позицію щодо припинення права користування надрами. Такий лист Державної служби геології та надр України №29160/03/14-17 від 24.11.2017 з проханням надати в 15-денний термін власну позицію щодо припинення права користування надрами направлено на адресу ПП "Влабоде", однак відповідач проігнорував виклик Укрпошти щодо отримання вказаного листа. Тому, строк звернення до суду із даним позовом розпочався після спливу 15-денного терміну з моменту надіслання відповідачу листа №29160/03/14-17 від 24.11.2017, тобто 10.12.2017.

З урахуванням того, що позивач подав адміністративний позов 12.03.2018, позивач вважає вказаний позов таким, що поданий в межах строку, передбаченого ст.122 КАС України.

Відповідач подав пояснення на апеляційну скаргу позивача в яких вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Звернув увагу на обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо ухилення позивача від вжиття заходів для прискорення розгляду справи. Також відповідач зазначив про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду без поважних на те причин.

Відповідач наголосив на тому, що право на подання позову про зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009 у Державної служби геології та надр України виникло ще 09.05.2012, після спливу 21-денного терміну з моменту відправлення повідомлення для усунення порушень, які виявлені в ході перевірки на підставі якої позивачем прийнято наказ від 09.04.2012 про зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009. Проте, позивач з незрозумілих причин та відсутності належних обґрунтувань, після спливу строку на звернення до суду із позовом про зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009, неодноразово продовжував ПП "Влабоде" строк на усунення порушень, тим самим штучно створював підстави для звернення до суду із таким позовом.

Вказані дії позивача відповідач розцінює як порушення принципів юридичної визначеності та належного урядування, вважає, що позивач втратив своє право на звернення до суду із вказаним позовом ще у 2012 році.

Крім того, відповідач зазначив, що спір про анулювання спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009 остаточно вирішений постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2015 по справі №826/15554/15, яка набрала законної сили та згідно якої визнано протиправним та скасовано наказ Держгеонадра №373 від 01.08.2012 в частині анулювання спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що у період з 05.03.2012 по 07.03.2012 Центральним міжрегіональним відділом Департаменту державного геологічного контролю Державної служби геології та надр України проведено планову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері видобування корисних копалин (металічні руди, неметалічні корисні копалини, горючі тверді корисні копалини) ПП "Влабоде", за наслідками якої складено акт перевірки №28 від 07.03.2012, із встановленням численних порушень.

15.03.2012 Центральним міжрегіональним відділом ДДГК Держгеонадр України направлено на адресу Держгеонадр України подання №26-14/03/1 на припинення права користування надрами №5031 від 22.10.2009.

Наказом Державної служби геології та надр України від 09.04.2012, зокрема, зупинено дію спеціальних дозволів на користування надрами згідно з переліком, наведеним у додатку 2 до цього наказу. Згідно додатку 2 до наказу Державної служби геології та надр України від 09.04.2012 "Витяг з переліку спеціальних дозволів на користування надрами, дія яких зупинена", зупинено дію спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009, виданого приватному підприємству "Влабоде", та надано надрокористувачу 21 календарний день з моменту відправлення повідомлення для усунення порушень.

Вказаний наказ разом із супровідним листом №3357/01/14-12 від 17.04.2012 було надіслано приватному підприємству "Влабоде" та отримано відповідачем 08.05.2012.

Згідно листа т.в.о. голови Державної служби геології та надр України ОСОБА_2 на адресу ДНВП "Державний інформаційний геологічний фонд України", наказ Державної служби геології та надр України від 09.04.2012 в частині зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009, наданого Приватному підприємству "Влабоде", є чинним.

Наказом №202 від 28.04.2017 ПП "Влабоде" надано додаткових 30 днів для усунення порушень, що підтверджується листом №10710/13/14-17 від 13.05.2017, який, згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, було отримано ПП "Влабоде" 15.06.2017.

24.11.2017 Державною службою геології та надр України направлено ПП "Влабоде" лист №29160/03/14-17 від 24.11.2017 з проханням надати в 15-денний термін власну позицію щодо припинення права користування надрами. Даний лист повернувся на адресу позивача із відміткою поштової установи "за закінченням терміну зберігання".

Враховуючи вказані обставини, 12.03.2018 Державна служба геології та надр України звернулась до суду із адміністративним позовом про припинення права користування надрами шляхом анулювання спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009 виданого приватному підприємства "Влабоде".

Суд першої інстанції залишив адміністративний позов Державної служби геології та надр України без розгляду на підставі ч.4 ст.123 КАС України, адже в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач пропустив строк на звернення до суду із даним позовом, який розпочався 09.05.2012.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Згідно ч.4 ст.123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду субєкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають субєкту владних повноважень право на предявлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду субєкта владних повноважень.

Учасники справи зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обовязки (ч.2 ст.44 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського ОСОБА_3 з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

В рішенні у справі Нешев проти Болгарії від 28 жовтня 2004 року Європейський суд з прав людини зазначає, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_4 проти України від 26 квітня 2007 року та рішення у справі Трух проти України від 14 жовтня 2003 року).

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Окрім цього, рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом віднесено до принципів здійснення правосудця в адміністративних судах, зміст якого розкриває стаття 8 КАС України, частинами 1, 2 якої встановлено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Такі приписи наведених правових норм процесуального права знайшли своє відображенні і у статті 44 КАС України, частина перша якої вказує, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов'язки.

При цьому, як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 39 рішення у справі "Устименко проти України", принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні повинна бути надана можливість знати про зауваження або докази, надані іншою стороною та надати власні зауваження з цього приводу.

У пунктах 46, 47 цього ж Рішення ЄСПЛ вказує на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. ОСОБА_3 повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі Пономарьов проти України від 03 квітня 2008 року).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі "Гінчо проти Португалії" передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п.1 ст.6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі Рисовський проти України підкреслив особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов'язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, Ґаші проти Хорватії, Трґо проти Хорватії).

Отже, державні органи, які діють як суб'єкти владних повноважень та звертаються до суду з метою захисту інтересів у правовідносинах, які виникли з приводу реалізації ними публічно-владних управлінських функцій, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися принципу "належного урядування", своїх власних внутрішніх правил та процедур, встановлених, в тому числі, нормами процесуального закону, не можуть отримувати вигоду від їх порушення, уникати виконання своїх процесуальних обов'язків.

Визначаючись щодо дотримання позивачем строку, передбаченого абз.2 ч.2 ст.122 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Факт наявності порушень з боку відповідача, зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №5031 від 22.10.2009 та наявності підстав для його анулювання позивачу було відомо ще 09.04.2012.

Можливість анулювання такого дозволу та звернення із вказаним позовом до суду у відповідача виникла 09.05.2012, після сплину 21 календарного дня з моменту відправлення відповідачу наказу Державної служби геології та надр України від 09.04.2012 та відповідного повідомлення для усунення порушень.

Водночас, позивач вказаним правом не скористався, не зважаючи на тривалість виявлених порушень та відсутності відомостей щодо їх усунення. Натомість, суб'єктом владних повноважень неодноразово, за відсутності чітких та визначених чинним законодавством правових підстав, було продовжено ПП "Влабоде" термін на усунення порушень.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів в частині обґрунтованості чергового продовження ПП "Влабоде" терміну на усунення порушень, оформленого листом від 24.11.2017.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності залишення позовної заяви без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом. Водночас, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3 ОСОБА_6