Справа № 802/1340/18-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 листопада 2018 р. Справа № 802/1340/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни ,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича

представника позивача та третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_1

представника третьої особи на стороні відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4

до: Приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

про: визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) з адміністративним позовом до Приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що згідно свідоцтва права власності від 24.04.2008 року він разом із ОСОБА_4 набули право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2 частки кожному. 20.05.2008 року між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 для забезпечення кредитного договору №VIV7GA від 20.05.2008 року було укладено договір іпотеки, за умовами якого вони передали вказану вище квартиру в іпотеку ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк». В подальшому, із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна йому стало відомо, що 12.12.2016 року відповідачем було прийнято рішення за індексним номером №32871946 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, перереєстровано на ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк». При цьому, підставою для виникнення права власності на квартиру зазначено договір іпотеки №2912 від 20.05.2008 року.

Разом із тим, позивач вважає, що відповідач неправомірно зареєструвала право власності на належне йому житло за іпотекодержателем, оскільки не врахувала вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Наведені вище обставини зумовили його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 16.05.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 05.06.2018 року. Даною ухвалою також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк».

Судове засідання 05.06.2018 року відкладено до 18.06.2018 року, у зв'язку з відсутністю доказів повідомлення третьої особи про дату, час та місце його проведення.

З аналогічних підставі було відкладено і судове засідання 18.06.2018 року. Наступне судове засідання призначено на 12.07.2018 року.

Ухвалою від 12.07.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4. Крім того, даною ухвалою витребувано у Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради матеріали реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 календарних днів. Наступне підготовче судове засідання призначено на 08.08.2018 року.

Судове засідання 08.08.2018 року відкладено до 17.09.2018 року у зв'язку з ненадходженням до суду матеріалів реєстраційної справи, які витребувані ухвалою від 12.07.2018 року.

З метою з'ясування місцезнаходження матеріалів реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, судове засідання 17.09.2018 року відкладено до 20.09.2018 року.

Ухвалою від 20.09.2018 року відкладено судовий розгляд справи на 02.10.2018 року з метою повторного витребування матеріалів зазначеної вище реєстраційної справи та здійснення запиту до Вінницького міського суду стосовно місцезнаходження відповідних матеріалів.

Ухвалою від 02.10.2018 року відкладено судовий розгляд справи на 08.10.2018 року, у зв'язку відсутністю доказів належного повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання представника позивача та третіх осіб.

Ухвалою від 08.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.11.2018 року.

У судовому засіданні 07.11.2018 року представник позивача та третьої особи на стороні позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Зокрема зазначила, що ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» не виконано попередні дії, визначенні ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а саме: не направлено боржнику вимогу про усунення порушення. При цьому зазначила, що лише у випадку, якщо вимогу не виконано протягом встановленого у ній терміну, іпотекодержатель може вживати позасудові заходи щодо її виконання. Крім того, вказала, що згідно п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З огляду на викладене, вважає, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення мав враховувати зазначені вище положення.

Відповідач у судове засідання не прибула хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялась завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Разом із тим, позиція відповідача з приводу заявлених позовних вимог викладена у відзиві на позовну заяву, у якому вона заперечує щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначає, що при прийняті документів від ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» нею були особисто вивчені усі документи, серед яких також були наявні повідомлення-вимога про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року та повідомлення №975/1 від 28.07.2016 року. При цьому, із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №42 слідує, що 01.08.2016 року ОСОБА_4 (повнолітній член сім'ї та одночасно співвласник та іпотекодавець) особисто отримав письмові вимоги, які були надіслані як йому так і ОСОБА_3 про що був зобов'язаний негайно повідомити ОСОБА_3 З огляду на викладене, нею був відрахований 30-денний термін з дня отримання письмових вимог Іпотекодавцями та на підставі наданих ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» документів проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки.

Представник ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» у судовому засіданні підтримав позицію, викладену відповідачем у відзиві, а також зазначив, що листи вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були направленні в одному конверті, який був отриманий ОСОБА_4 01.08.2016 року.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями статті 205 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи у відсутність відповідача.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що згідно свідоцтва на право власності від 24.04.2008 року позивачу разом із ОСОБА_4 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2 частки кожному.

20.05.2008 року між ОСОБА_4 (позичальник) та ПриватБанком (банк) укладено кредитний договір №VIV7GA.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору №VIV7GA, 20.05.2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (іпотекодавці) укладено із ПриватБанком (іпотекодержателем) договір іпотеки квартири (далі - Договір іпотеки).

Відповідно до п. 1 Договору іпотеки, предметом цього договору є надання Іпотекодавцями в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 33.3 цього Договору (предмет іпотеки), в забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавців, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем/Позивачальником зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця/Позивачальника.

Згідно п. 33.3 Договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (Предмет іпотеки), а саме: 2-кімнатна квартира загальною площею 47,40 кв. м., житлова площа 27,60 кв. м. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.04.2008 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради згідно з рішенням від 24.04.2008 року за №932.

Як зазначає позивач у позовній заяві, із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна йому стало відомо, що 12.12.2016 року відповідачем було прийнято за індексним номером №32871946 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, перереєстровано на ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк». При цьому, підставою для виникнення права власності на квартиру зазначено договір іпотеки №2912 від 20.05.2008 року.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно із положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (яка діяла на час укладення договору іпотеки), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" від 25 грудня 2008 року №800-VI, норми статті 37 Закону України "Про іпотеку" передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому, відповідно до положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" від 25 грудня 2008 року №800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку», її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

В даному випадку, умовами іпотечного договору від 20.05.2008 року, зокрема п.п. 16.7.1 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право доки він залишається власником заставної, з метою задоволення своїх вимог і в порядку, передбаченому п. 22 цього Договору звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за Кредитним договором, вони не будуть виконанні.

Відповідно до п. 22 Договору іпотеки, у випадку порушення Кредитного договору позичальником або цього договору Іпотекодавцем Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Із наведеного слідує, що згідно умов іпотечного договору підставами для задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання Іпотекодавцю та боржнику (позичальнику), письмової вимоги про дострокове виконання зобов'язання за Кредитним договором.

В даному ж випадку, заперечуючи проти задоволення вимог даного адміністративного позову, відповідач зазначає, що при прийняті документів від ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» нею були особисто вивчені усі документи серед яких також були наявні повідомлення про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року, адресоване ОСОБА_3 та повідомлення №975/1 від 28.07.2016 року, адресоване ОСОБА_4 При цьому, вказала, що із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №42 слідує, що 01.08.2016 року ОСОБА_4 особисто отримав письмові вимоги про що мав повідомити і ОСОБА_3

Крім того, присутній у судовому засіданні представник третьої особи - ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» зазначив, що повідомлення про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року та №975/1 від 28.07.2016 року були направленні на адресу іпотекодавців одним конвертом.

Разом із тим, суд критично оцінює зазначені вище посилання відповідача та третьої особи на рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №42 ОСОБА_4, як на єдиний доказ вручення повідомлень про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року ОСОБА_3, адже і на самих повідомленнях наявна відмітка про те, що вони отримані ОСОБА_3 01.08.2016 року, яка засвідчена його особистим підписом.

З огляду на викладене, факт отримання ОСОБА_4 повідомлень про усунення порушень №975/1 від 28.07.2016 року підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №42, натомість факт вручення повідомлень про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року ОСОБА_3 підтверджується відміткою на самих повідомленнях, засвідченою його власноручним підписом.

Таким чином, твердження представника позивача про те, що ОСОБА_3 не надсилалось повідомлення-вимога про усунення порушень, а також посилання відповідача та представника третьої особи на рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №42, як на єдиний доказ вручення повідомлення ОСОБА_3, не відповідають дійсним обставинам справи, адже, як уже зазначено судом вище, факт вручення повідомлень про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року ОСОБА_3 підтверджується відміткою на самих повідомленнях, засвідченою його власноручним підписом.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що посилання представника позивача на відсутність доказів надсилання/вручення ОСОБА_3 повідомлення-вимоги про усунення порушень, як на підставу для скасування оскаржуваного у даній справі рішення, є не обґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

В той же час, суд звертає увагу на те, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» п.п. 1 п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В частині 2 статті 36 цього ж Закону зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як в судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Таким чином, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

При цьому, суд наголошує на тому, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на таке майно є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки. А тому, реєстраційні дії, якими засвідчується перехід права власності на майно до кредитора, є одним із способів реалізації стягнення на предмет іпотеки.

З системного аналізу викладеного, суд дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка має загальну площу 47,40 кв.м. та яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", в тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», як забезпечення виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору №VIV7GA від 20.05.2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 25.11.2015 року у справі № 6-1249цс15, від 16.09.2015 року у справі № 6-492цс15, від 30.09.2015 року у справі № 6-1309цс15.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Таким чином, враховуючи те, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому у відповідача були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також наявність підстав для його скасування.

Поряд із цим, позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №17975146 від 08.12.2016 року, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду, яким скасовано рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та яке набрало законної сили, є самостійною підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру про скасування спірного рішення, а тому, на переконання суду, є достатнім способом захисту порушеного права позивача.

Крім того, вирішуючи дану справу по суті заявлених позовних вимог, судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 05 червня 2018 року у справі № 804/20728/14, згідно з якою предметом перевірки адміністративними судами у цій категорії справ є дотримання встановленого законом порядку прийняття суб'єктом владних повноважень рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, питання правомірності/неправомірності набуття фізичними або юридичними особами права власності на нерухоме майно, в межах даної справи судом не досліджувалось.

Натомість, в межах даної адміністративної справи судом перевірялось лише дотримання відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, процедури державної реєстрації виключно на підставі вимог закону.

Також слід враховувати, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.04.2018 року закрито провадження по цивільній справі №127/23872/17 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «КБ «Приватбанк», Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5. про скасування рішення про державну реєстрацію та зобов'язання реєстратора вчинити дії, оскільки розгляд даної справи віднесено до адміністративної юрисдикції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

В силу ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером №32871946 від 12.12.2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений ним при звернені до суду судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1);

ОСОБА_4 (АДРЕСА_2);

Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (АДРЕСА_3);

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (вул. Грушевського, 1д, м. Київ, ).

Повний текст рішення складено 15.11.2018 року.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна