Справа № 307/2873/18
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 рокуЛьвів№857/2534/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина республіки Уганди ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2018 року у справі №307/2873/18 (винесене головуючим суддею Бобрушко В.І. проголошене о 15:05 год. у м. Тячів) за адміністративним позовом Тячівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до громадянина республіки Уганди ОСОБА_1 про продовження строків тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства,-

В С Т А Н О В И В :

Тячівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області звернувся в суд з адміністративним позовом до громадянина республіки Уганди ОСОБА_1 про продовження строків тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Тячівського районного суду від 30 березня 2018 року у справі №307/582/18, вирішено примусово видворити за межі України громадянина Республіки Уганди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, затримано ОСОБА_1 з метою забезпечення його видворення за межі України з поміщенням у Волинський ПТПІ ДМС України терміном на шість місяців. На виконання вищевказаного рішення суду іноземця поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України. Відповідно до листа УДМС України у Волинській області від 29 серпня 2018 року громадянин Республіки Уганди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та документований довідкою про звернення за захистом в Україні. 18 вересня 2018 року УДМС України у Волинській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, у зв'язку з тим, що даний час в УДМС України у Волинській області розглядається заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виникла необхідність продовжити термін затримання ОСОБА_1 строком на 6 місяців для завершення розгляду заяви визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та забезпечення примусового видворення.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2018 року позов задоволено. Продовжено строк затримання громадянина республіки Уганди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, терміном на 6 (шість) місяців, але не пізніше строку остаточного прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Рішення суду допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неповно та неправильно встановлені обставини справи та порушено норми матеріального права, що призвело до винесення незаконного рішення. Зокрема апелянт посилається на те, що рішення щодо затримання іноземця до завершення процедури розгляду його заяви у порядку ч. 2 ст. 289 КАС України не приймалося, вирішуючи питання про продовження строку затримання відповідача, суд мав виходити з умов, які стосуються саме виконання судового рішення від 30.03.2018 року, яке було прийняте згідно ч. 1 ст. 289 КАС України. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у апеляційній скарзі Крім того, Тячівський РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області не є юридичною особою, а тому у нього відсутня адміністративна процесуальна правоздатність та дієздатність, тобто позивач не праві подавати позовні заяви. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач в судове не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. 27 березня 2018 року під час проведення профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» працівниками Тячівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області був виявлений громадянин Республіки Уганда ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який перебував на території України без наявних законних підстав, які б надавали право законного перебування його на території України на визначений термін.

Рішенням Тячівського районного суду від 30 березня 2018 року примусово видворено за межі України громадянина республіки Уганди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, затримано з метою забезпечення видворення за межі України громадянина республіки Уганди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поміщенням у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України с. Журавичі, Ківерцівського району Волинської області, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України, терміном до шести місяців.

Відповідно до акту-приймання від 30 березня 2018 року відповідач був поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України у Волинській області, з місцем розташування с. Журавичі, Ківерцівського району Волинської області.

Відповідно до листа Управління ДМС України у Волинській області від 19 вересня 2018 року за №2101.4.2/5044-18 ОСОБА_1 29 серпня 2018 року звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС у України у Волинській області та документований довідкою про звернення за захистом в Україні. 18 вересня 2018 року прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і строк дії довідки продовжено на 6 місяців до 18 березня 2019 року.

30 вересня 2018 року закінчується строк затримання відповідача та перебування у Волинському ПТПІ.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що на даний час ще не завершена процедура визнання відповідача ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаючи до уваги закінчення шестимісячного строку утримання громадянина громадянина республіки Уганди ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців.

Проте апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції невірними та такими, що суперечать нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Аналогічні положення викладені в пункті 12 Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 №141.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.

Згідно ч. 11-13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш, як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що у справах про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення слід встановити, одночасну наявність двох умов, а саме: відсутність співпраці з боку іноземця з органами державної міграційної служби та неодержання інформації з країни його походження.

Так, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства яка затверджена спільним Наказом МВС України, Адміністрацією ДПС України, Службою безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012 (далі - Інструкція) регламентовано порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Пунктом 1 розділу 6 Інструкції №353/271/150 передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90 КАС України).

Як слідує з матеріалів справи, станом на 30.03.2018 року відповідач у процедурі отримання статусі біженця не перебував, у зв'язку з чим щодо нього було прийнято рішення про примусове видворення а також затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

На даний час особу відповідача встановлено. Крім цього, у адміністративному позові не зазначено дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно пп.f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до п. 113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» заява №22414/93, будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п.1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п.1 (f).

Аналізуючи наведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для продовження строку затримання громадянина республіки Уганди ОСОБА_1 з метою прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, терміном на 6 (шість) місяців, але не пізніше строку остаточного прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач не є юридичною особою та не справі подавати позовні заяви, колегія суддів з таким висновком погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 288 Кодексу адміністративного судочинства України, позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі Положення №360) встановлено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 7 Положення №360 встановлено, що Державна міграційна служба України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Аналізуючи зазначені правові норми, колегія суддів дійшов висновку, що позивачем у справах про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України може бути Державна міграційна служба України безпосередньо або її територіальні органи чи підрозділи. Законодавство не містить приписів про те, що із позовом про примусове затримання чи видворення за межі України вправі звернутися лише той орган Державної міграційної служби України, який приймав щодо іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення за межі України та контролює його виконання.

Таким чином, Тячівський РВ ДМС у даній адміністративній справі є належним позивачем, наділеним повноваженнями щодо пред'явлення позовів до адміністративного суду та представництва інтересів Державної міграційної служби України у суді.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.

Судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 317 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про відмову у задоволені позовних вимог з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина республіки Уганди ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2018 року у справі №307/2873/18 - скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Повний текст постанови складено 15.11.2018р.