Справа № 296/7660/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2018 року м. Житомир справа № 296/7660/17

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Житомирської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з вказаним позовом, у якому просив:

- визнати рішення 23 сесії 7 скликання Житомирської міської ради № 690 від 05.07.2017 "Про надання дозволу громадянам, які мають пільги відповідно до вимог чинного законодавства на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність" незаконним та скасувати в частині відмови йому;

- зобов'язати Житомирську міську раду повторно розглянути подане ним 16.12.2016 клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території м. Житомир, вул. Петра Калнишевського в строки, в порядку і у відповідності до чинного законодавства України.

В обґрунтування пред'явлених позовних вимог указував, що рішення 23 сесії 7 скликання Житомирської міської ради № 690 від 05.07.2017, яким йому відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: вул. Петра Калнишевського у м. Житомирі, не відповідає вимогам Земельного кодексу України.

Ухвалою судді районного суду від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 296/7660/17 та призначено судове засідання в справі.

14.12.2017 відповідачем подано письмове заперечення з проханням відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування п. 3 додатку 2 рішення Житомирської міської ради № 690 від 05.07.2017 та зобов'язання вчинити певні дії в повному обсязі. При цьому вказано, що відповідно до Протоколу засідання робочої групи для розгляду клопотань громадян, які приймали участь у антитерористичній операції по врегулюванню кризової ситуації в Україні та звернулися стосовно надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 03.10.2014 було визначено пріоритет та порядок розгляду клопотань громадян, які приймали участь у антитерористичній операції по врегулюванню кризової ситуації в Україні та звернулися стосовно надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних з ділянок для індивідуального житлового будівництва. Згідно з інформацією щодо розгляду клопотань сімей загиблих учасників АТО, військовослужбовців, які отримали поранення беручи участь в АТО та громадян учасників АТО, у часників бойових дій, які надійшли до Житомирської міської ради про виділення земельних ділянок - загальна кількість поданих заяв про виділення земельних ділянок під будівництво за період з 07.07.2014 по 14.09.2017 складає 2622. Відповідно до додатку 3 Списку громадян, учасників АТО та учасників бойових дій, які звернулись із заявою на ім'я міського голови стосовно виділення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_1 в черзі під номером 243. Пунктом 3 додатку 2 оскаржуваного рішення № 690 від 05.07.2017 ОСОБА_1 відмовлено робочою групою та запропоновано надати земельну ділянку іншим учасникам АТ, згідно визначених пріоритетів та черговості поданих заяв.

27 березня 2018 року, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії постановлено ухвалу, якою вказану справу передано до Житомирського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 прийнято до провадження адміністративну справу № 296/7660/17, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено підготовче засідання у справі на 23.05.2018.

23.05.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 12.06.2018 у зв'язку з необхідністю отримання нових доказів у справі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, з підстав наведених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Надала до суду копію протоколу № 25 від 12.01.2017 засідання робочої групи для розгляду клопотань громадян, які приймали участь у антитерористичній операції по врегулюванню кризової ситуації в Україні та звернулися стосовно надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних з ділянок.

Заслухавши думку представників сторін та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом постановлено протокольну ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом з'ясовано, що в грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Міського голови заяву з проханням внести на розгляд сесії міської ради питання щодо надання дозволу громадянам на виготовлення технічної документації із землеустрою або розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,010 га за адресою м. Житомирі вул. Петра Калнишевського для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

05 липня 2017 року на двадцять третій сесії сьомого скликання Житомирської міської ради прийнято рішення № 690 "Про надання дозволу громадянам, які мають пільги відповідно до вимог чинного законодавства на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок".

Пунктом 2 вказаного рішення відмовлено громадянам, які мають право на пільги, відповідно чинного законодавства України у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, згідно з додатком 2.

За змістом Додатку 2 "Список громадян, які мають право на пільги, відповідно до вимог чинного законодавства України та яким відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (не сформовані - вільні земельні ділянки, на яких відсутні об'єкти нерухомого майна)" до рішення Житомирської міської ради від 05.07.2017 № 690 позивачу відмовлено в наданні дозволу, з посиланням на рекомендації робочої групи з розгляду клопотань громадян, які приймали участь у АТО по врегулюванню кризової ситуації в України в протоколі № 25 від 12.01.2017 про відмову та пропозицію надати земельну ділянку іншим учасникам АТО згідно пріоритетів та черговості поданих заяв.

Вважаючи, що відмова відповідача є незаконною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує наступне.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 14 Конституції України проголошено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі п. "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Земельний кодекс України), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до статті 40 Земельного кодексу України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно зі абз. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).

Згідно зі пп. "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах в розмірах не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, частиною шостою вказаної статті Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно зі абз. 1 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування разом із графічними матеріали, на яких зазначено її бажане місце розташування. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації уповноваженим органом для перевірки відповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки указаних підстав залежить рішення такого органу про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому підставою відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України чинним законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

У контексті наведеного суд зауважує, що відповідно частини першої статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (зі змінами та доповненнями, далі - Закон) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Закону, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць (ч. 5 ст. 46 Закону).

Частиною першою статті 59 Закону визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос (ч. 2 ст. 59 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону, рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов'язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід'ємною частиною протоколу сесії ради.

Таким чином, заява позивача від 16.12.2016 повинна була бути розглянута на сесії Житомирської міської ради із прийняттям, за результатами її розгляду, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмову у його наданні з підстав, вичерпний перелік яких наведено у ст. 118 Земельного кодексу України.

Як було зазначено раніше, спірне рішення відповідача в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою м. Житомир вул. Петра Калнишевського обґрунтовано тим, що робочою групою запропоновано надати земельну ділянку іншим учасникам АТО, згідно визначених пріоритетів та черговості поданих заяв.

Так, зі змісту протоколу засідання робочої групи для розгляду клопотань громадян, які приймали участь у антитерористичній операції по врегулюванню кризової ситуації в Україні та звернулися стосовно надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних з ділянок № 25 від 12.01.2017 слідує, що робоча група, розглянувши, зокрема, заяву від учасника бойових дій ОСОБА_1 щодо виділення земельної ділянки, відповідно до наданих графічних матеріалів, земельні ділянки в районі вул. П.Калнишевського, у зв'язку з тим, що земельні ділянки передбачені для родин загиблих учасників АТО рекомендувала розглядати його звернення згідно визначених пріоритетів та черговості поданих заяв.

Про невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку заяви та доданих матеріалів позивачем ані в протоколі, ані в спірному рішенні не йдеться.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на Протокол засідання робочої групи для розгляду клопотань громадян, які приймали участь у антитерористичній операції по врегулюванню кризової ситуації в Україні та звернулися стосовно надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 03.10.2014, відповідно до якого було визначено пріоритет та порядок розгляду клопотань громадян, які приймали участь у антитерористичній операції по врегулюванню кризової ситуації в Україні та звернулися стосовно надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних з ділянок для індивідуального житлового будівництва, позаяк такі рішення Житомирської міської ради не мають вищої юридичної сили ніж Земельний кодекс України. Останнім підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам, у зв'язку із пріоритетністю чи черговістю поданих до органу місцевого самоврядування заяв не передбачає.

Проаналізувавши викладене та положення Земельного кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав, які не передбачені ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Разом з цим, суд наголошує, що відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17 та від 18 жовтня 2018 в справі № 805/2296/17-а.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене та враховуючи фактичні обставини справи, суд визнає протиправним та скасовує пункт 2 рішення 23 сесії 7 скликання Житомирської міської ради № 690 від 05.07.2017 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до його заяви від 16.12.2016 та, з метою поновлення прав позивача, зобов'язує Житомирську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.12.2016 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,010 га за адресою м. Житомирі вул. Петра Калнишевського, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, у порядку та відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків.

Таким чином, суд дійшов переконання, що позов слід задовольнити.

В силу приписів ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (10004, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Житомирської міської ради (10014, м. Житомир, м-н С.П. Корольова, 4/2, ) про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення 23 сесії 7 скликання Житомирської міської ради № 690 від 05.07.2017 "Про надання дозволу громадянам, які мають пільги відповідно до вимог чинного законодавства на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" у частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до його заяви від 16.12.2016.

Зобов'язати Житомирську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.12.2016 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,010 га за адресою м. Житомирі вул. Петра Калнишевського, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, у порядку та відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко