Справа № 804/2514/18
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2018 року м. Дніпросправа № 804/2514/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2018 року (головуючий суддя - Рябчук О.С.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

третя особа Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради

про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (далі - Відповідач), третя особа Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради, в якому просив:

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за віком за період з 01.06.2017 р. по 30.11.2017 р. (включно) протиправною;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за віком за період з 01.06.2017 р. по 30.11.2017 р. (включно).

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначив, що він, відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 20 листопада 2017 року № виданою Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Павлоградської міської ради, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області з серпня 2014 року та отримує пенсію за віком. По виплаті пенсії Позивач має заборгованість за період з 01.06.2017 р. по 30.11.2017 р. включно. 06.02.2018 р. Позивач звернувся до Відповідача із заявою про виплату заборгованості у повному обсязі та роз'яснення підстав невиплати пенсії. Листом від 13.02.2018 р. № 25/02-27/10 Відповідач повідомив про поновлення виплати пенсії лише з 01 грудня 2017 р. посилаючись на рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради від 20.12.2017 р. №33, в якому зазначено, що виплата заборгованості не передбачена. Позивач вважає, що дії Відповідача щодо не виплати йому пенсії є незаконними та такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення, оскільки протирічать принципу верховенства права.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2018 року у справі №804/2514/18 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, третя особа Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено (а.с. 32-33).

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк». З урахуванням того, що довідка Позивача № з 10.12.2014 р. про взяття на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, скасована рішенням Управлінням соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації №28 від 11.05.2017 р., у Відповідача відсутні підстави для виплати пенсії Позивачу за наведений період.

Позивач - ОСОБА_1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 41-44).

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, в якому задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Крім того, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії, який розширеному тлумаченню не підлягає. Зазначене свідчить про неправомірність бездіяльності Відповідача щодо нарахування та виплати пенсії за віком Позивачу у період з 01.06.2017 р. по 30.11.2017 р. включно.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги Позивача відмовити, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2018 року - залишити без змін. Відзив обґрунтовано тим, що припиняючи виплату пенсії позивачу Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діяло в межах чинного законодавства, а саме, у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України №509 від 01 жовтня 2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», №637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», №365 від 08 червня 2016 року «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а також Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Третьою особою - Управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про те, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2018 року прийняте згідно норм матеріального права та скасуванню не підлягає.

Позивач та третя особа, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі нез'явившихся представників учасників справи у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу Позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши представника Відповідача, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування судового рішення, а апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 перебуває на обліку

в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Павлоградському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області до 01.02.2018 року) з серпня 2014 року та отримує пенсію за віком.

Згідно до довідки № з 10.12.2014 року Позивач отримав статус внутрішньо переміщеної особи та отримував пенсію до 01.06.2017 року (а.с. 22).

11.05.2017 року Управлінням соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації прийнято рішення №28, яким скасовано дію довідки № з 10.12.2014 року (а.с. 25).

Розпорядженням Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13.05.2017 року з 01.06.2017 року виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено (а.с. 24).

20 листопада 2017 року Управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради ОСОБА_1 було видано нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № (а.с. 10, 29).

Згідно розпорядження Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 20.12.2017 року, на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради (протокол № 33 від 20.12.2017 року) виплату пенсії ОСОБА_1 було відновлено з 01.12.2017 року (а.с. 26).

06.02.2018 року Позивач звернувся до Відповідача з заявою про виплату заборгованості у повному обсязі та зазначення законних підстав невиплати пенсії (а.с. 11).

Листом від 13.02.2018 р. № 25.02-27/10 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомлено Позивача про відновлення виплати пенсії з 01.12.2017 р. та відсутність підстав для виплати пенсії з 01.06.2017 р. по 30.11.2017 р. (а.с. 12).

Визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не виплати Позивачу пенсії за віком за період з 01.06.2017 р. по 30.11.2017 р. є предметом судового спору.

Надаючи правову оцінку діям суб'єкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року; Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII; Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»; Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»; Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із частиною третьою статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

8 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Тому, припиняючи виплату пенсії ОСОБА_1, за відсутності передбачених законами України підстав, Відповідач порушив його право на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання Відповідача у право Позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 243/8037/17 та від 06 листопада 2018 року у справі №592/9102/17.

З огляду на наведене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно правомірності дій Відповідача щодо припинення нарахування та виплати Позивачу пенсії у період з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року, у зв'язку з наявністю рішення Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації №28 від 11.05.2017 року, яким скасовано дію довідки № з 10.12.2014 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, постанова суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнята з порушенням норм матеріального права, і тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволені позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн. 80 коп., сплата яких підтверджується квитанцією №227606171 від 22.03.2018 року (а.с. 3) та квитанцією №254978787 від 23.08.2018 року (а.с. 39).

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 310, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2018 року у справі №804/2514/18 - скасувати.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, пенсії за віком за період з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року (включно).

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, пенсії за віком за період з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року (включно).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у розмірі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резулятивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 12 листопада 2018 р.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова