Справа № 408/4704/17-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року справа №408/4704/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача: ОСОБА_1, суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року у справі № 408/4704/17-а (головуючий 1 інстанції Карягіна В.А., смт. Біловодськ Луганської області) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та дискримінаційними з зобов'язанням поновити виплату пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 (далі-позивач ОСОБА_2) звернулась до Біловодського районного суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області в якому з урахуванням уточнюючих позовних вимог просила:

-визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії за віком;

-скасувати рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про відмову у виплаті соціальної виплати у вигляді пенсії ОСОБА_2;

-зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області відновити нарахування та виплату пенсії за віком з моменту припинення за попереднім місцем перебування на обліку ОСОБА_2;

-допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць;

-зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення;

-винести окрему ухвалу, якою звернути увагу Пенсійного фонду України на вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону посадовими особами Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області та недопущення подібних порушень у майбутньому (а.с. 2-3, 26).

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року в задоволені позову відмовлено в повному обсязі (а.с. 41-42).

Позивач з вказаним рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просила скасувати рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року та прийняти нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» а також інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає припинення або зупинення пенсійних виплат з підстав скасування довідки внутрішньо-переміщеної особи в зв'язку з відсутністю цієї особи за місцем проживання вказаним в довідці. Вважає, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України. Звертає увагу, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення та лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 44-45).

Сторони у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, вивчив доводи апеляційної скарги і дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач - ОСОБА_3, є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням та перебуває на обліку в УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області (а.с. 8).

Відповідно до довідки УСЗН Станично-Луганської РДА від 16.03.2017 року № 4480 позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до с. Широкий Луганської області (а. с. 4).

Рішенням (розпорядженням) УПСЗН Станично-Луганської РДА від 27 квітня 2017 року № 194 скасовано дію довідки про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщену особу від 15.09.2016 року № 4480 згідно п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с. 38).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем нараховувалась але фактично не проводилась виплата пенсії позивачеві на підставі вищенаведеного рішення УПСЗН Станично-Луганської РДА від 27 квітня 2017 року № 194 про скасування дії довідки про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщену особу.

Розпорядженням начальника відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій УПФУ в Станично-Луганському районі від 18.04.2017 року позивачу припинено виплату пенсії з 01 квітня 2017 року у зв'язку з непідтвердженням місця проживання ОСОБА_2 (а.с. 149).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з 01 квітня 2017 року на підставі рішення УПСЗН Станично-Луганської РДА від 27 квітня 2017 року № 194 про скасування дії довідки про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщену особу (а.с. 148, 149).

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058-VI) за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що 18 квітня 2017 року відповідачем прийнято рішення у формі розпорядження про припинення виплати пенсії позивачеві на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 40 від 06 квітня 2017 року, яким позивачеві відмовлено у призначенні (поновленні) соціальних виплат у зв'язку з непідтвердженням фактичного місця проживання позивача (а.с. 149).

При цьому, в розпорядженні від 18.04.2017 року відсутні будь-які посилання на норми права, зокрема, на ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI .

Суд звертає увагу, що підстави припинення виплати пенсії передбачені ст. 49 Закону № 1058-VI. Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Виходячи з наведених норм закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з 01 квітня 2017 року позивачеві припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення, не є такою підставою у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI.

Крім того, в рішенні комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення йдеться про соціальну виплату, яка призначається та виплачується за дотримання певних умов. Проте, суд зазначає, що пенсія не є соціальною виплатою. Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд апеляційної інстанції застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Суд апеляційної інстанції застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області підлягає задоволенню за виключенням дискримінаційності, що не несе правових наслідків та є недоречною оскільки в даному випадку достатнім способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення комісії № 40 від 06 квітня 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Розпорядженням начальника відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій УПФУ в Станично-Луганському районі від 18.04.2017 року позивачу припинено виплату пенсії з 01 квітня 2017 року. Тобто, дія вказаного розпорядження порушує право позивача на отримання пенсійних виплат відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З врахуванням викладеного, колегія суддів визнає протиправним та скасовує розпорядження УПФУ в Станично-Луганському районі від 18.04.2017 року про припинення виплати пенсії, оскільки саме такий спосіб захисту сприяє повному відновленню порушеного права позивача на отримання сум призначеної пенсії, яка є власністю позивача і задовольняє вимоги про зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачеві з 01.04.2017 року.

Щодо доводу апелянта про винесення окремої ухвали, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Частиною 1 статті 249 КАС України визначено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

З аналізу вказаних норм вбачається, що прийняття окремої ухвали є правом суду. Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для винесення окремої ухвали, оскільки відповідач невірно діяв відповідно до вимог законодавства яке регулює спірні правовідносини.

Що стосується клопотання позивача про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Враховуючи наведене, суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, та вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято при невірному застосуванні норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 139, 250, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року у справі № 408/4704/17-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та дискримінаційними з зобов'язанням поновити виплату пенсії - задовольнити частково

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року у справі № 408/4704/17-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року у справі № 408/4704/17-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та дискримінаційними з зобов'язанням поновити виплату пенсії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2.

Розпорядження начальника відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій УПФУ в Станично-Луганському районі від 18.04.2017 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01 квітня 2017 року у зв'язку з непідтвердженням місця проживання - скасувати.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 квітня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області у справі № 408/4704/17-а - відмовити.

Повний текст постанови складений та підписаний 14 листопада 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова