Справа № 0240/3505/18-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 листопада 2018 р. Справа № 0240/3505/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Перевертака В.В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Чуя В.П.,

представника третьої особи: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах недієздатного ОСОБА_4 до Департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення Вінницької міської ради (Правобережне), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування в особі виконкому Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 (далі - позивач) в інтересах недієздатного ОСОБА_4 з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення Вінницької міської ради (Правобережне) (далі відповідач, Департамент), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування в особі виконкому Вінницької міської ради (далі - третя особа, Орган опіки та піклування) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 з 17.12.2009 призначено державну соціальну допомогу довічно, як особі з інвалідністю з дитинства 1 групи А.

01.05.2016 виплата державної соціальної допомоги ОСОБА_4 була припинена. Підставою для її припинення слугувало відсутність звернення опікуна про призначення такої допомоги. Як зазначила позивач, на той час вона не мала можливості подати таку заяву, оскільки була визнана опікуном свого сина ухвалою суду лише 05.12.2017. Також зазначила, що в період часу з 01.05.2016 по 05.12.2017 функції опікуна її сина виконували органи опіки та піклування Вінницької міської ради.

На переконання позивача, орган опіки та піклування Вінницької міської ради не виконав покладені на нього обов'язки, що стало причиною невиплати її сину соціальної допомоги від держави у вищезазначений період.

Також вказала, що припинення виплати соціальної допомоги було незаконним, оскільки в період з 01.05.2016 по 05.12.2017 не відпали підстави для її виплати.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.10.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 08.11.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Зокрема, відмовляючи в задоволенні поданого відповідачем клопотання суд керувався наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Предметом позову у справі є визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу державної соціальної допомоги по догляду за дитиною-інвалідом за період з 01.05.2016 по 05.12.2017.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізналась про порушення свого права 27.04.2018 з відповіді на свій лист від 24.04.2018. Таким чином, строк звернення до суду обчислюється з 28.04.2018.

Позовна заява ОСОБА_3 надійшла до суду 02.10.2018, а отже - шестимісячний строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Також, ухвалою від 08.11.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання, за спільною згодою сторін вирішено закрити підготовче провадження та розпочати розгляд справи по суті в цьому ж судовому засіданні.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, з підстав, що викладенні у позовній заяві.

Представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечив, просив відмовити в задоволенні адміністративного позову покликаючись на доводи, наведені у відзиві на позовну заяву (вх. №46965 від 22.10.2018).

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в період з 01.01.2007 по 21.01.2009 перебувала на обліку в Департаменті як отримувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з надбавкою на догляд на її сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю була призначена Позивачу згідно медичного висновку на дитину (підлітка) - інваліда з дитинства віком до 18 років № 14 від 01.03.2007.

Після досягнення повноліття син позивача - ОСОБА_4 був визнаний особою з інвалідністю з дитинства І групи підгрупи А, згідно витягу із акта огляду у медико-соціальній експертній комісії № 017641 від 17.12.2009 (а.с. 13). На підставі поданої ОСОБА_4 заяви для призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю від 17.12.2009 та витягу із акта огляду у медико-соціальній експертній комісії №66, йому була призначена державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 17.12.2009 довічно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.06.2018 у справі № 2-О-134/10 ОСОБА_4 визнано недієздатним (а.с. 9).

Відповідно до частини 2 статті 41 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), правовим наслідком визнання фізичної особи недієздатною є позбавлення відповідної особи права вчиняти будь-які правочини.

З огляду на викладене, з 01.05.2016, після надходження до управління соціального захисту населення (Правобережне) зазначеного вище рішення суду, а саме в квітні 2016 року, виплата державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю була припинена.

В подальшому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2017 постановленою у справі №127/25785/17 позивач була призначена опікуном ОСОБА_4. Вказана ухвала набрала законної сили 12.12.2017, про що свідчить відмітка суду засвідчена підписом судді та печаткою суду. На підставі прийнятого судом рішення позивачу видано посвідчення №44, яким підтверджено статус ОСОБА_3, як опікуна ОСОБА_4 (а.с. 16).

20.12.2017 позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на ОСОБА_4, додавши до заяви копію ухвали Вінницького міського суду від 05.12.2017 про призначення позивача опікуном сина - ОСОБА_4, який визнаний недієздатним. Управлінням було проведено розрахунок вищезазначеної допомоги та призначено її з 20.12.2017 року довічно в розмірі 2876,40 грн.

24.04.2018 позивач звернулась до Департаменту із заявою, в якій просила відповідача виплатити заборгованість, яка утворилась в наслідок не виплати соціальної допомоги ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з травня 2016 року по грудень 2017 року.

Однак, листом від 27.04.2018 за вих. №В-08-31336 відповідач повідомив ОСОБА_3 про відсутність підстав вважати, що існує заборгованість по виплаті даного виду соціальної допомоги, покликаючись на те, що виплата державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства ОСОБА_4 була припинена з травня 2016 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.06.2018 року у справі № 2-о-134/10.

Не погоджуючись з такою позицією суб'єкта владних повноважень та вказуючи, що правомірно претендує на виплату соціальної допомоги ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з травня 2016 року по грудень 2017 року, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16 листопада 2000 року №2109-IIІ (далі - Закон) та Порядком надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України Міністерства фінансів України Міністерства охорони здоров'я України від 30 04 2002 № 226/293/169.

Статтею 1 зазначеного Закону передбачено що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім'ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно ч.1 ст. 5 Закону якщо дитина з інвалідністю, на яку виплачувалася державна соціальна допомога, по досягненні 18-річного віку визнана особою з інвалідністю з дитинства, виплата допомоги продовжується у новому розмірі за її заявою (недієздатним - за заявою опікуна).

Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи (частина перша статті 4 Закону).

Приписами статті 16 зазначеного Закону передбачено, що покриття витрат на виплату державної соціальної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

У Державному бюджеті України статті видатків на надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю є захищеними і фінансуються у першочерговому порядку.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням.

Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об'єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Як вже було встановлено судом вище, зупинення виплати ОСОБА_4 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 01.05.2016 було зумовлено тим, що за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.06.2018 у справі № 2-О-134/10 відповідну особу визнано недієздатною.

Саме після надходження до управління соціального захисту населення (Правобережне) зазначеного вище рішення суду в квітні 2016 року - виплата державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю була припинена з 01.05.2016, оскільки, відповідно до частини 2 статті 41 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), правовим наслідком визнання фізичної особи недієздатною є позбавлення відповідної особи права вчиняти будь-які правочини.

При цьому, частиною 3 статті 41 ЦК України, право вчинення правочинів від імені недієздатної особи та в її інтересах покладено на її опікуна.

З огляду на це, одержання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю за особу, яка визнана недієздатною здійснюється опікуном.

Відповідно до частини 1 статті 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 3 статті 63 Цивільного кодексу України фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою.

01.11.2017 позивач, як мати недієздатної особи, звернулась до органу опіки та піклування з заявою про підготовку подання до суду про доцільність призначення її опікуном.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2017 у справі №127/25785/17 позивач була призначена опікуном ОСОБА_4

Згідно статті 8 Закону, заява про призначення державної соціальної допомоги особі з інвалідністю І чи II групи, яку визнано недієздатною, а також на дитину з інвалідністю подається одним із батьків, усиновителем, опікуном або піклувальником за місцем свого проживання. Якщо з заявою звертається опікун або піклувальник, то подається також копія рішення органу опіки і піклування про встановлення опіки чи піклування.

У відповідності до вищенаведених норм закону позивач 20.12.2017, тобто після набрання законної сили рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2017, позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на ОСОБА_4 Після отримання відповідного звернення позивача, управлінням було проведено розрахунок вищезазначеної допомоги та призначено її з 20.12.2017 довічно в розмірі 2876,40 грн.

При цьому, як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, оскільки виплата державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства ОСОБА_4 була припинена з травня 2016 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.06.2018 року у справі № 2-о-134/10, а звернення щодо її поновлення опікуном до управління було подано лише 20.12.2017, то в Департаменту відсутні підстави для виплати даного виду соціальної допомоги за період з травня 2016 по грудень 2017.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд погоджується з даною позицією представника відповідача, оскільки в даному випадку в суб'єкт владних повноважень припиняючи виплату відповідного виду соціальної допомоги діяв виключно в межах правового поля, та був позбавлений можливості до 20.12.2017 (звернення опікуна з відповідною заявою) продовжувати відповідні виплати недієздатній особі.

За наведених обставин, беручи до уваги, що ОСОБА_4 за рішенням суду визнаний недієздатним, позивач правомірно, діючи у межах чинного законодавства, припинив виплату ОСОБА_4 відповідного виду соціальної допомоги за вказаний період. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною відмови Департаменту в здійсненні виплати державної соціальної допомоги ОСОБА_4, як особі з інвалідністю з дитинства та дитині з інвалідністю з надбавкою на догляд, за період з 01.05.2016 по 20.12.2017, а також визнання незаконним рішення про припинення виплати ОСОБА_4 відповідного виду соціальної допомоги за вказаний період не підлягає задоволенню.

В той же час, визначаючись щодо наявності підстав для виплати державної соціальної допомоги за період з 01.05.2016 по 20.12.2017 на користь ОСОБА_3, що діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, то суд враховує наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року).

Судом встановлено, що після досягнення повноліття син позивача - ОСОБА_4 був визнаний особою з інвалідністю з дитинства І групи підгрупи А, згідно витягу із акта огляду у медико-соціальній експертній комісії № 017641 від 17.12.2009. На підставі поданої ОСОБА_4 заяви для призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю 17.12.2009 та витягу із акта огляду у медико-соціальній експертній комісії, йому була призначена державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 17.12.2009 довічно. Однак, з підстав визнання останнього недієздатним за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.06.2018 у справі № 2-О-134/10 виплата відповідної соціальної допомоги була припинена.

При цьому, як засвідчив в судовому засіданні представник відповідача, як до визнання ОСОБА_4 недієздатним, так і після, догляд за ним продовжувала здійснювати його мати - позивач в даній справі - ОСОБА_3, яка в подальшому за рішенням суду була визнання його опікуном. Також, з отриманих в судовому засіданні пояснень представника позивача, судом встановлено, що у вказаний період позивач опинилась в скрутному становищі, пов'язаному з сімейними обставинами, а відтак була обмежена в можливості вчасно звернутись до суду щодо оформлення опікунства над її сином.

Крім того, судом встановлено, що будь-яких витрат по догляду за ОСОБА_3 з боку держави здійснено не було, що також підтверджує, що останній перебував на повному забезпеченні та утриманні позивача.

В контексті наведеного, суд зауважує, що кошти, які з підстав призначена з 17.12.2009 довічно ОСОБА_4 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю повинен був отримувати останній, є його особистими коштами, що виділяються державою у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів з метою підтримки мало захищеним верст населення.

Таким чином, відповідач, з огляду на положення ст. 41 ЦК України, був позбавлений можливості, за відсутності опікуна, виплатити недієздатній особі належну останньому соціальну допомогу.

Разом з цим, після усунення обставин, які слугували підставою для припинення виплати недієздатній особі соціальної допомоги, а саме з часу призначення ОСОБА_4 опікуна, позбавлення останнього права на отримання соціальної допомоги за період з 01.05.2016 по 20.12.2017 фактично матиме наслідком втручання у його право власності, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України", п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України", тощо).

Суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, в повній мірі доведено правомірність наданої позивачу відмови в здійсненні виплати державної соціальної допомоги ОСОБА_4, як особі з інвалідністю з дитинства та дитині з інвалідністю з надбавкою на догляд, за період з 01.05.2016 по 20.12.2017, а також прийняття рішення про припинення виплати ОСОБА_4 відповідного виду соціальної допомоги за вказаний період. В свою чергу, позивачем, що діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4 беззаперечно доведено право недієздатної особи з інвалідністю з дитинства 1 групи А на отримання державної соціальної допомоги за період з 01.05.2016 по 20.12.2017, з метою забезпечення реалізації якого й був поданий до суду даний адміністративний позов.

За наведених обставин вважаю, з метою належного захисту прав недієздатного ОСОБА_4, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3В, що діє в інтересах недієздатного, державну соціальну допомогу за період з 01.05.2016 по 20.12.2017 в розмірах, що діяли протягом вказаного періоду часу.

Отже, заявлений до суду позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення Вінницької міської ради (Правобережне) на користь ОСОБА_3, що діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, державну соціальну допомогу за період з 01.05.2016 по 20.12.2017 в розмірах, що діяли протягом вказаного періоду часу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 21036, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) в інтересах недієздатного ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, 21036, код ЄДРПОУ НОМЕР_2)

Департамент соціальної політики Управління соціального захисту населення Вінницької міської ради (Правобережне) (пр. Космонавтів, 30, м. Вінниця, 21021, )

Орган опіки та піклування в особі виконкому Вінницької міської ради (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21100, )

Повний текст рішення виготовлено та підписано: 14.11.2018

Суддя /підпис/ Жданкіна Наталія Володимирівна

Згідно з оригіналом:

Суддя:

Секретар: