Справа № 1540/3880/18
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/3880/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенко А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (68803, АДРЕСА_1) до Одеської митниці ДФС (65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Ліп, 21 А), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (65023, м. Одеса, вул. Садова, 1-а) про скасування наказу № 536-о від 03.07.2018р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, витрат на правову допомогу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС, в якому просить суд:

- Скасувати наказ Одеської митниці ДФС № 536-о від 03.07.2018 р.

- Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС.

- Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.07.2018 р. по 30.07.2018р. в розмірі 8641,44 грн., а починаючи з 31.07.2018р. до дня поновлення на роботі з розрахунку 480,08 грн. за кожен робочий день.

- Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 8 000,00 грн.

- Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що його не попереджено про наступне вивільнення. При цьому, попередження, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений 14.07.2017р., на його думку, не є попередженням про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням штатної чисельності, оскільки з його змісту вбачається, що настає зміна істотних умов праці, та у разі незгоди з ними можливе наступне вивільнення. ОСОБА_1 був згоден зі зміною істотних умов праці щодо нього, тому Одеська митниця ДФС мала перевести його на іншу посаду, так як за мовчазною згодою ОСОБА_1 погодився на проходження державної служби. Окрім того, в попередженні не зазначено дату майбутнього вивільнення, тому не можливо зазначити, що попередження було надано саме за два місяці до наступного вивільнення. До того ж, вказане попередження надано на виконання наказу, який стосувався змін організаційної структури та штатного розпису на 2017 рік. Тобто, майбутнє вивільнення, у разі якщо б воно відбулося мало б здійснитися до 31.12.2017р., а не пізніше.

Також, позивач стверджує, що Одеською митницею ДФС йому не було запропоновано будь-яких вакантних посад.

Крім того, позивач зазначає, що він працює в митних органах з 1986 року, має досвід митної справи майже 32 роки, неодноразово заохочувався за місцем роботи, тому має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порявняно з іншими працівниками однорідних професій і посад Одеської митниці ДФС.

Також. на думку позивача, його звільнення з займаної посади відбулося з порушенням вимог ч.1 ст.43 КЗпП України, а саме за відсутності згоди з Первинною профспілковою організацією працівників Одеської митниці ДФС.

Крім того, оскльки ОСОБА_1 був незаконно звільнений з займаної посади, порушення його прав та гарантій як працівника призвели до значних моральних страждань, які виразилися у втраті впевненості в завтрішньому дні, що призвело до необхідності прикладання додаткових зусиль по організації свого життя, окрім того оскаржування наказу дискредитує ОСОБА_1 в очах співробітників, ставить під сумнів його сумлінну працю, що в решті призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків з робітниками Одеської митниці ДФС, у зв'язку з чим Одеська митниця ДФС на його думку також має відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Ухвалою суду від 20.08.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням до розгляду з повідомленням сторін.

11.09.2018 року, від Відповідача надійшов відзив на позов (а.с. 77-83). В обгрунтування відзиву зазначено про правомірність видання спірного Наказу, оскільки з урахуванням Наказу Державної фіскальної служби України від 25.01.2017р. №34 "Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів", у зв'язку з затвердженням 16.01.2017р. організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017р., та затвердженням 21.02.2017р. штатного розпису на 2017 рік, Одеською митницею ДФС прийнято Наказ від 28.02.2017р. №100, яким з 01.01.2017р. введено в дію організаційну структуру та штатний розпис Одеської митниці на 2017 рік. Також, у зв'язку із затвердженням в.о. Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_3 19.05.2017р. переліку змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017р., та переліку змін №2 до штатного розпису на 2017 рік Одеської митниці ДФС, наказом Одеської митниці ДФС від 22.05.2017р. №278 з 25.05.2017 введено в дію перелік змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017р., та перелік змін №1 до штатного розпису на 2017рік Одеської митниці ДФС.

Відповідач стверджує, що з урахуванням вищезазначених змін в структурі та штатній чисельності Одеської митниці ДФС, скорочено 4 посади головних державних інспекторів митного поста "Ізмаїл". У зв'язку з чим, ОСОБА_1 було попереджено про зміну умов державної служби та можливе наступне вивільненнн.

Також, митний орган зазначає, що на момент звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора віддлу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС були відсутні рівнозначні вакантні посади, які можливо було б запропонувати ОСОБА_1

На думку відповідача, позивачем не доведено наявності у нього високої кваліфікації та продуктивності праці, як і не надано жодних доказів на підтвердження того, що за наявності такої як у позивача кваліфікації перевагу у залишенні на роботі надано іншим працівникам.

Крім того, Одеська митниця ДФС зазначає, що з урахуванням Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2017р. у справі №522/20851/16-к слідчим управління ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000042 від 27.01.2016р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 364, ч.ч. 1,2 ст. 366, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України. Відповідач також наголошує, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди з Одеської митниці ДФС не грунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, здійснюється державою за рахунок державного бюджету, а не за рахунок коштів, що виділяються на утримання таких органів. Окрім того, на думку відповідача, матеріали справи не містять доказів щодо здійснення витрат адвоката та платіжних документів, які підтверджують оплату витрат на правову допомогу.

13.09.2018 року протокольною ухвалою суду, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 48 КАС України, до участі у справі в якості співвідповідача залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

16.10.2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наполягає на задоволенні позовних вимог (а.с. 154-158).

30.10.2018 року від представника відповідача надійшли заперечення проти відповіді на відзив, в яких відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 178-181).

Сторони до судового засідання, яке було призначено на 06 листопада 2018 року, не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином (а.с. 170, 177).

06.11.2018 року від представника Позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника в порядку письмового провадження (а.с. 176).

Таким чином, згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлене наступне.

Позивач, ОСОБА_1, працював на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці Державної фіскальної служби, шо підтверджується Наказом Одеської митниці ДФС №209-о від 26.12.2014 року (а.с. 10).

Наказом Одеської митниці ДФС № 536-о від 03.07.2018 р. ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 11).

Позивач вважає наказ Одеської митниці ДФС № 536-о від 03.07.2018 р. протиправним, а тому звернувся із даним позовом до суду.

Оцінюючи оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 2 ст. 2 КАС України та дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, з урахуванням Наказу Одеської митниці ДФС «по особовому складу» №209-о від 26.12.2014 року, ОСОБА_1 до звільнення перебував на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС (а.с. 10).

Відповідно до наявного у матеріалах справи переліку змін №3 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС, загальна кількість штатних посад Відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" складала 61 посаду, з яких заступник начальника митного поста - начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, головний державний інспектор - 24 посади, старший державний інспектор - 23 посади, державний інспектор - 12 посад (а.с. 85-88).

21.02.2017 р. затверджено штатний розпис Одеської митниці ДФС на 2017 рік, з урахуванням якого загальна кількість штатних посад Відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" складає 24 посади, з яких заступник начальника митного поста - начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, головний державний інспектор - 8 посад, старший державний інспектор - 8 посад, державний інспектор - 6 посад (а.с. 98-100).

Судом з'ясовано, що з урахуванням Наказу ДФС від 25.01.2017р. №34 "Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів", у зв'язку із затвердженням 16.01.2017р. організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017р., та затвердженням 21.02.2017р. штатного розпису на 2017рік, Одеською митницею ДФС прийнято Наказ "Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису" від 28.02.2017р. №100, пунктом 1 якого наказано ввести в дію з 01.01.2017р., затверджені: організаційну структуру Одеської митниці ДФС на 2017 рік, та штатний розпис Одеської митниці ДФС на 2017рік (а.с. 92).

Відповідно до наявного у матеріалах справи Переліку змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017 рік, 19.05.2017р., із структури Одеської митниці ДФС виведено Відділ митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" штатною чисельністю 24 посади, та введено - Відділ митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" штатною чисельністю 24 посади (а.с. 96-97).

Згідно з Переліком змін №2 до штатного розпису на 2017 рік Одеської митниці ДФС, загальна кількість штатних посад митного поста "Ізмаїльський" складає 58 посад.

З матеріалів справи також вбачається, що у зв'язку із затвердженням 19.05.2017р. переліку змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017р. та переліку змін №2 до штатного розпису на 2017 р., 22.05.2017 р. Одеською митницею ДФС прийнято Наказ "Про введення в дію переліку змін до організаційної структури та штатного розпису" №278, яким з 25.05.2017р. введено в дію затверджений перелік змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС, та перелік змін №2 до штатного розпису на 2017 рік Одеської митниці ДФС (а.с. 95).

Одеською митницею ДФС складено Попередження, яким головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС ОСОБА_1 попереджено про зміну істотних умов державної служби та можливе наступне вивільнення.

Також, у вказаному Попередженні зазначено, що згідно з вимогами Закону України "Про державну службу" у разі незгоди державного службовця на продовження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на запропоновану йому посаду не пізніше як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби. Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов державної служби від нього не надійшли заяви, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Судом встановлено, що із зазначеним Попередженням про зміну істотних умов державної служби та можливе наступне вивільнення ОСОБА_1 ознайомлено 14.07.2017 року. Також, 26.03.2018 року Позивачем зроблено відмітку «З попередженням згоден, претензій не маю».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, поняття "зміни в організації виробництва і праці" є загальною підставою для звільнення, яка включає в себе окремі, певні і самостійні підстави для такого звільнення, а саме ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників регулюється статтею 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові усі наявні в установі вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП, може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Таким чином, суд вважає за доцільне зазначити, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Зокрема, як встановлено судом, відповідно до наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії переліку змін №9 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС, загальна кількість штатних посад Відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" складала 61 посаду, з яких заступник начальника митного поста - начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, головний державний інспектор - 24 посади, старший державний інспектор - 23 посади, державний інспектор - 12 посад.

21.02.2017р. затверджено штатний розпис на 2017 рік Одеської митниці ДФС, з урахуванням якого загальна кількість штатних посад Відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" складає 24 посади.

Відповідно до наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії Переліку змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017 рік, затвердженого 19.05.2017р., із структури Одеської митниці ДФС, серед іншого, виведено Відділ митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" штатною чисельністю 24 посади, при цьому, введено - Відділ митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" штатною чисельністю також 24 посади.

Згідно з Переліком змін №2 до штатного розпису на 2017 рік Одеської митниці ДФС, загальна кількість штатних посад митного поста "Ізмаїльський" складає 58 посад.

Отже, з урахуванням наведеного, судом встановлено, що скорочення штатної чисельності не відбулось, при цьому, як до проведення змін в організації виробництва і праці Одеської митниці ДФС, так і після їх завершення, штатним розписом митного поста "Ізмаїльський" Одеської митниці ДФС передбачено посаду головного державного інспектора, яку обіймав ОСОБА_1

Водночас, Одеською митницею ДФС, на виконання вимог ч. 2 ст.77 КАС України, суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була запропонована будь-яка інша посада в Одеській митниці ДФС, від якої він відмовився, як і не надано доказів щодо неможливості переведення позивача у зв'язку з його низькою кваліфікацією, та продуктивністю праці, що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Суд зазначає, що встановлена законодавством можливість змін в організації виробництва і праці державної установи (організації), не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників такої установи. Натомість, означене зобов'язання Одеською митницею ДФС не виконано, чим порушено права Позивача.

Таким чином беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача - ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС, у зв'язку із скороченням штатної чисельності Одеської митниці ДФС, проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак, спірний Наказ Одеської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.07.2018р. №536-о підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, беручи до уваги викладене, з урахуванням встановлення судом протиправності Наказу «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.07.2018р. №536-о, позовна вимога щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС, також підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до наявної у матеріалах справи Довідки Одеської митниці ДФС від 17.07.2018р. №168, за підписами начальника митниці ОСОБА_4, начальника управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера - ОСОБА_5, середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці, що передували звільненню (березень-квітень 2018р.), становить 60,01 грн. (а.с. 25).

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 480,08 (60,01 грн. х 8 годин).

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Отже, розрахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу судом здійснено наступним чином: позивач - ОСОБА_1 звільнений з посади 03.07.2018р. Останній день роботи є днем звільнення. Період вимушеного прогулу складає 136 робочіх днів, зокрема, у період з 03.07.2018р. по 16.11.2018р. (день ухвалення судом рішення). Два попередні місяці, що передують звільненню - березень-квітень 2018 року. Грошове забезпечення: 480,08 грн./день х 136 днів вимушеного прогулу = 65290,88 грн.

Таким чином, беручи до уваги наведене, а також те, що позовні вимоги позивача - ОСОБА_1 про скасування Наказу Одеської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.07.2018р. №536-о, поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС, підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.07.2018р. по день поновлення на посаді у загальному розмірі 65290,88 грн.

При цьому, судом відхиляються, та не приймаються до уваги посилання відповідача - Одеської митниці ДФС на Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2017р. у справі №522/20851/16-к, згідно з якою ОСОБА_1 було тимчасово відсторонено від посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС, оскільки означене судове рішення у жодному разі не є вироком суду, у якому встановлено вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення.

До того ж, як встановлено судом та зазначено у судовому рішенні, Ухвала слідчого судді припинила свою дію 22.06.2017р.

Відносно позовної вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці ДФС моральної шкоди в сумі 10000 грн., то судом не встановлено законодавчо передбачених підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, враховуючи положення ст.1174 Цивільного кодексу України, котрими передбачено відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди, та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Між тим, судом встановлено, що позивачем - ОСОБА_1 до суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому Відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 10000грн., а тому, на думку суду, зазначена позовна вимога ОСОБА_1 є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у загальному розмірі 8000,00 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідно до статті 1 якого, адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність.

Згідно зі статтею 134 КАС України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті - це витрати, пов'язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов'язані з розглядом справи в суді.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу, та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати, можуть бути: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов'язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність (ордер), акт прийому передачі наданих послуг, документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 10.07.2018р. між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом ОСОБА_6 (Адвокат) укладено Договір про надання професійної правничої допомоги №А-19/02, за умовами якого Адвокат зобов'язується за завданням Клієнта надати за плату послуги з надання правової допомоги для підготувки, подачі позову та представлення інтересів Клієнта в судах щодо поновлення на роботі (а.с. 26).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджеється наявною у матеріалах справи належним чином засвідченою копією Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 23.07.2012р. №756 (а.с. 27).

Відповідно до наявного у матеріалах справи Розрахунку гонорару адвоката за Договором про надання професійної правничої допомоги №А-19/02 від 10.07.2018р., адвокатом надано ОСОБА_1 наступні послуги: - аналіз доказів - 400 грн., з яких кількість витраченого часу - 4 години, вартість однієї години - 100 грн.; - попередня правова консультація щодо характеру спірних правовідносин - 1200 грн., з яких кількість витраченого часу - 3 години, вартість однієї години - 400 грн.; - обговорення та формування правової позиції щодо подачі позову - 400 грн., з яких кількість витраченого часу - 4 години, вартість однієї години - 200 грн.; - підготовка тексту позовної заяви - 3000 грн., з яких кількість витраченого часу - 6 годин, вартість однієї години - 500 грн.; - формування пакету позовної заяви та відправлення відповідачам - 300 грн., з яких кількість витраченого часу - 3 години, вартість однієї години - 100 грн.; - підготовка інших процесуальних документів по справі - 2000 грн., з яких кількість витраченого часу - 4 години, вартість однієї години - 500 грн.; участь у судових засіданнях - 700 грн., з яких кількість витраченого часу - 7 годин, вартість однієї години - 100 грн. Таким чином, всього 8000,00 грн. (а.с. 165).

Також, судом встановлено, що Адвокатом ОСОБА_6, за виконання умов Договору про надання професійної правничої допомоги №А-19/02 від 10.07.2018р., прийнято від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8000 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією Квитанції до прибуткового касового ордера від 11.10.2018р. №10 (а.с. 166).

Однак, судом з матеріалів справи встановлено, що адвокат ОСОБА_6 приймала участь у судових засіданнях загальною тривалісттю менше 1 години, а саме: 13.09.2018р. - з 14 год. 35 хв. до 14 год. 39 хв. та 19.10.2018р. - з 11 год. 02 хв. до 11 год. 08 хв., тому розмір таких витрат у поданому розрахунку не є обґрунтованим.

Крім того, розрахунок гонорару адвоката складений як додаток до договору від 10.07.2018 року. При цьому інші додатки до договору, наявність яких передбачена п.4.1. договору, у матеріалах справи відсутні, тому суд дійшов висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у загальному розмірі 7400,00 грн, а саме: - аналіз доказів - 400 грн.; - попередня правова консультація щодо характеру спірних правовідносин - 1200 грн.; - обговорення та формування правової позиції щодо подачі позову - 400 грн.; - підготовка тексту позовної заяви - 3000 грн; - формування пакету позовної заяви та відправлення відповідачам - 300 грн.; - підготовка інших процесуальних документів по справі - 2000 грн.; участь у судових засіданнях - 100 грн.

Також, суд зазначає, що Позивачем при зверненні з даним позовом до суду, було сплачено судовий збір, згідно квитанції №46 від 16.08.2018 року, у сумі 704,80 грн. за вимогу про стягнення з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Оскільки суд, в цій частині позовної вимоги відмовляє Позивачу, тому сплачена сума судового збору не підлягає відшкодуванню Відповідачем.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування Наказу № 536-о від 03.07.2018р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню частково.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (68803, Одеськаобл., АДРЕСА_2) до Одеської митниці ДФС (65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Ліп, 21 А), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (65023, м. Одеса, вул. Садова, 1-а) - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці ДФС № 536-о від 03.07.2018 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС.

Стягнути з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.07.2018р. по 16.11.2018р. у сумі 65290 (шістдесят п'ять тисяч двісті дев'яносто) гривень 88 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС (65078, м.Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21-А, ) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 7400 (сім тисяч чотириста) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС з 03 липня 2018 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бутенко А.В.

.