Справа № 130/812/18
Суддя: Хитрук В. М.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2018 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Хитрука В.М.

за участю секретаря Хода Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військового комісара Жмеринського об`єднаного міського військового комісаріату Андрійчука Тараса Михайловича про оскарження постанови про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач в обґрунтування заявлених вимог зазначила, що постановою військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 26 березня 2018 на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі по 510 грн. за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 210-1 КУпАП.

Постанова мотивована тим, що позивачем порушено порядок заповнення повідомлень про зміну призовниками і військовозобов`язаними прізвища, імені та по батькові, одруження (розлучення), реєстрацію смерті, вилучення військово-облікових документів, пільгових посвідчень, тобто військовому комісаріату надається неповна інформація, що є порушенням військового обліку. Вказані обставини, на думку відповідача, утворили склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, тобто порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Позивач вважає постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вона винесена особою, яка не є уповноваженою на те особою. Окрім того, в постанові про адміністративне правопорушення не в повній мірі зазначено місце проживання особи, стосовно якої розглядається справа. Резолютивна частина оскаржуваної постанови не містить відповідної частини статті адміністративного закону, на підставі якої притягнуто позивача до адміністративної відповідальності.

Позивач просить суд скасувати постанову № 352 від 26 березня 2018 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою позивач визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідач 04 червня 2018 року на адресу Барського районного суду Вінницької області надіслав відзив на позовну заяву. З відзиву вбачається, що відповідач не визнає позов, вважає його безпідставним та у задоволенні просить відмовити в повному обсязі.

Свою позицію обґрунтовує тим, що протокол про адміністративні правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення складено у відповідності до вимог КУпАП.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Чаленко Н.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача Жмеринського об`єднаного міського військового комісаріату Гуменюк Ю.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на викладені у відзиві обставини.

Заслухавши сторони, розглянувши подані матеріали, повно та всебічно з`ясувавши усі обставини справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи із наступного.

Постановою військового комісара у справі про адміністративне правопорушення № 352 від 26 березня 2018 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, і накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Надаючи оцінку обґрунтованості та правомірності оскаржуваної постанови, суд зазначає, що відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться виконавчими органами міських рад відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства (ч. 2 ст. 3 та ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Згідно з ч. 4 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що органи реєстрації актів громадянського стану зобов`язані в семиденний строк повідомити районні (міські) військові комісаріати про зміну призовниками і військовозобов`язаними прізвища, імені та по батькові, одруження (розлучення), випадки реєстрації смерті призовників або військовозобов`язаних та вилучення військово-облікових документів, пільгових посвідчень, а також інші дані.

Аналогічну норму містить п. 60 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921 (далі - Порядок), яким встановлено, що органи державної реєстрації актів цивільного стану повідомляють у семиденний строк після звернення громадян щодо реєстрації актів цивільного стану районним (міським) військовим комісаріатам, в яких перебувають на військовому обліку призовники і військовозобов`язані, про зміну їх прізвища, імені та по батькові, одруження (розлучення), реєстрацію смерті призовників і військовозобов`язаних, вилучення військово-облікових документів, пільгових посвідчень, а також зміну інших даних (додаток 19).

Додаток 19 до Порядку є повідомленням, яке охоплює всі акти цивільного стану та інші зміни передбачає, зокрема, подання органами державної реєстрації актів цивільного стану відомостей про військове звання (категорію) і серію та номер військового квитка (тимчасового посвідчення) військовозобов`язаного або посвідчення про приписку призовника, які відповідно до вищенаведеної ч. 4 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» можуть повідомлятись лише у разі реєстрації смерті особи. Враховуючи специфіку проведення державної реєстрації того чи іншого акту цивільного стану та внесення змін до актових записів цивільного стану, під час яких не передбачено подання військово-облікового документа, Міністерством юстиції України внесені зміни до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року № 719/4940 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24 грудня 2010 року № 3307/5) (далі - Правила) та на основі вищезазначеної форми повідомлення розроблено додатки 9, 22, 23 до Правил. Додаток 9 до Правил - повідомлення про державну реєстрацію шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені військовозобов`язаних і призовників формується на підставі поданих заявниками документів та відомостей, вказаних ними у відповідних заявах, зокрема відношення до військової служби із зазначенням районного (міського) військового комісаріату, в яких такі особи перебувають на військовому обліку. Ще однією формою повідомлення, в якій інформація щодо серії та номера військового квитка (тимчасового посвідчення) або посвідчення про приписку не може бути зазначена у зв`язку з відсутністю відповідного документа є повідомлення про державну реєстрацію смерті осіб, документи яких не здані - додаток 23 до Правил. Єдиною формою повідомлення, що передбачає відомості про військово-облікові документи, як це визначено додатком 19 до Порядку, є додаток 22 до Правил - список військово-облікових документів, пільгових посвідчень, зданих у зв`язку з державною реєстрацією смерті.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач при здійсненні своїх повноважень керувалась затвердженими Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, та формами звітності встановленими у Додатках до цих правил, а не Порядком організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою КМУ від 07 грудня 2016 року № 921.

Відповідно до п.1 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних затвердженого постановою КМУ від 07 грудня 2016 року № 921, цей Порядок визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, виконавчими комітетами сільських, селищних та міських рад, військовими комісаріатами, військовими частинами, підприємствами, установами, організаціями та навчальними закладами незалежно від їх підпорядкування та форми власності, що свідчить про поширення дії норм вказаного порядку на відділи державної реєстрації актів цивільного стану.

Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстровані у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року № 719/4940 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24 грудня 2010 року № 3307/5) є чинними.

Таким чином, наявні два нормативно правові акти які регулюють однакові правовідносини.

Колізії в законодавстві, це суперечності або розбіжності між нормами права, закріпленими у приписах нормативно-правових актів, що регулюють однакові правові відносини і виявляються в процесі їх застосування компетентними органами і уповноваженими посадовими особами.

Способи подолання колізій: 1) використання колізійних норм (норма арбітрів); 2) тлумачення законодавчих актів, особливо коли вибір між нормами неможливо зробити на підставі колізійних норм; 3) застосування загальних правил подолання колізій: темпоральної (часової), ієрархічної (субординаційної), змістової, змішаної, види колізій в законодавстві і загальні правила їх подолання:

1. Темпоральна (часова) колізія - виникає внаслідок введення в дію в різний час двох і більше нормативних актів одного рівня з того ж самого питання, які мають розбіжності (колізія між законом і законом, указом і указом та ін.). Для її подолання необхідно керуватися принципом: наступний акт одного рівня з того ж самого питання скасовує дію актів попередніх.

2. Ієрархічна (субординаційна) колізія - виникає унаслідок введення в дію суперечних один одному нормативно-правових актів з того ж самого питання різними ієрархічно супідрядними державними органами. Правилом подолання цієї колізії слугує принцип: у разі розбіжностей нормативно-правових актів з того ж самого питання застосовуються норми того акта, що має більш вищу юридичну силу;

3. Змістовна (сутнісна) колізія - виникає внаслідок введення в дію загальних і спеціальних (виняткових) актів, коли норма одного акта суперечить нормі іншого акта через частковий збіг обсягів їх регулювання, викликаний специфікою суспільних відносин. Для подолання цієї колізії необхідно керуватись принципом: норма спеціального (виняткового) акта скасовує дію норми загального акта, за умови, що спеціальний акт формально не відмінений.

Можливі змішані колізії двох видів: 1) збіг темпорольної і змістовної колізій, що виникає внаслідок введення в дію загальної норми пізніше від спеціальної тим самим державним органом; 2) збіг ієрархічної і змістовної колізій, що виникає внаслідок введення в дію загальної і спеціальної (або виняткової) норм, які містяться в актах різної юридичної сили, за умови, що нижчий за ієрархією орган уповноважений видавати спеціальні (або виняткові) норми. Правила подолання змішаних колізій - керуватись принципом: спеціальна норма має перевагу перед загальною, яка введена в дію після неї.

Відповідно пункту 2 листа Міністерства юстиції України від 26 грудня 2008 року № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» у разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу.

Отже, у даному випадку постанова Кабінету Міністрів України № 921 від 07 грудня 2016 року є нормативним актом, що має вищу юридичну силу у порівнянні з наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 52/5.

У пункті 3 вищевказаної постанови КМУ зазначено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою зобов`язані привести власні акти у відповідність із цією постановою.

Відповідальність за неподання посадовими особами державних органів реєстрації актів цивільного стану районним, районним у місті, міським чи міськрайонним військовим комісаріатам відомостей про зміну військовозобов`язаними і призовниками прізвища, імені, по батькові про внесення до актових записів цивільного стану змін про дату і місце їх народження, а також про випадки реєстрації смерті військовозобов`язаних і призовників передбачена ч. 2 ст. 211-6 КУпАП.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері військового обліку військовозобов`язаних і призовників.

Об`єктивна сторона полягає у вчиненні таких діянь: а) неподанні відомостей про всіх військовозобов`язаних і призовників, визнаних інвалідами незалежно від групи інвалідності, посадовими особами медико-соціальних експертних комісій, на яких покладено обов`язок подавати такі відомості у військові комісаріати; б) неподанні посадовими особами державних органів реєстрації актів цивільного стану районним (міським) військовим комісаріатам відомостей про зміну військовозобов`язаними і призовниками прізвища, імені, по батькові про внесення до актових записів цивільного стану змін про дату і місце їх народження, а також про випадки реєстрації смерті військовозобов`язаних і призовників.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.

Суб`єктом правопорушення є посадові особи медико-соціальних експертних комісій та державних органів реєстрації актів цивільного стану.

Проте, згідно оскаржуваної постанови, позивача визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, якою передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Мобілізаційна підготовка - це комплекс організаційних, політичних, економічних, фінансових, соціальних, правових та інших заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій до своєчасного й організованого проведення мобілізації та задоволення потреб оборони держави і захисту її території від можливої агресії, забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Об`єктивна сторона правопорушення, полягає у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Відповідальність посадових осіб підприємств, установ, організацій наступає за невиконання покладених на них обов`язків згідно зі ст. 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Статтею 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачені обов`язки підприємств, установ і організацій щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, вести облік військовозобов`язаних, резервістів і призовників із числа працюючих, здійснювати заходи щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час і надавати звітність із цих питань відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування в установленому порядку.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.

Суб`єктами правопорушення можуть бути як посадові особи, так і громадяни.

Суд зазначає, що необхідно мати сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, які характеризують діяння як правопорушення та які є необхідними та достатніми для притягнення до юридичної відповідальності.

Отже, склад адміністративного правопорушення це сукупність установлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, наявність яких характеризує діяння як адміністративне правопорушення (проступок). Вказаними ознаками адміністративного правопорушення є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Суд зауважує, що основною й обов`язковою ознакою об`єктивної сторони є протиправне діяння. Відсутність цієї ознаки виключає склад будь-якого адміністративного правопорушення.

Як вбачається з норм статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено обов`язок підприємств, установ і організацій вести облік військовозобов`язаних, резервістів і призовників саме із числа працюючих, здійснювати заходи щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час і надавати звітність із цих питань відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування в установленому порядку.

Отже, суд доходить висновку, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як вбачається зі змісту ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини,що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не надав до суду достатніх, належних та допустимих доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КУпАП військові комісари, від імені військових комісаріатів, розглядають справи про адміністративні правопорушення і мають право накладати адміністративні стягнення, передбачені статтями 210, 210-1, 211-211-6 КУпАП.

Проте, відповідачем не доведено факту скоєння позивачем правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 210-1 КУпАП та не спростовано доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 10, 72-74, 77, 241-245, 286, 295, 296 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про оскарження постанови про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити повністю.

Скасувати Постанову про адміністративне правопорушення № 352 від 26 березня 2018 року складену військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 210-1 КУпАП України скасувати, а провадження у адміністративній справі закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 16.11.2018року.

Суддя: