Справа № 803/497/18
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1070/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання - Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Сорока Ю.Ю., судді Димарчук Т.М., Плахтій Н.Б., м. Луцьк, повний текст рішення складено 27.06.2018 року) у справі №803/497/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - начальник Головного територіального управління юстиції у Волинській області Грень Тарас Ярославович про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - начальник Головного територіального управління юстиції у Волинській області Грень Тарас Ярославович в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №797/к від 23.02.2018 року «Про звільнення». Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26.02.2018 року №174/3 «Про звільнення ОСОБА_3.». Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 26 лютого 2018 року. Стягнути з Головного територіального управління у Волинській області в користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постанову в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13) №797/К від 23.02.2018 «Про звільнення», яким ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області (43001, м. Луцьк, вул. Володимирська, 1) від 26.02.2018 №174/3-к «Про звільнення ОСОБА_3.», яким оголошено наказ Міністертсва юстиції України №797/К від 23.02.2018 «Про звільнення».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 26 лютого 2018 року.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 154 507 (сто п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот сім) гривень 60 копійок.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме в розмірі 47 540 (сорок сім тисяч п'ятсот сорок) гривень 80 копійок звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачами Міністерством юстиції України та Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області подано апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг апелянти зазначають, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, крім того висновки, що викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. Відтак, апелянти вважають, що під час розгляду Волинським окружним адміністративним судом справи №803/497/18 не доведено обставини, що мають значення для справи, водночас суд першої інстанції визнав їх встановленими.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу зареєстрований за вх. №К-13569/18 від 18.09.2018 року в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законне, обґрунтованим та мотивованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що наведені відповідачами у апеляційних скаргах підстави та обставини для скасування оскаржуваного рішення суду є надуманими, а тому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 14.08.2015 №2537/К «Про призначення ОСОБА_3.», оголошеного наказом Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 14.08.2015 №936/3 «Про вступ ОСОБА_3 до виконання обов'язків у зв'язку з призначенням», ОСОБА_3 призначено на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Згідно наказу Міністерства юстиції України від 04.12.2015 №4284/К «Про виконання обов'язків ОСОБА_3.» покладено виконання обов'язків начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області на заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №870/К «Про переведення ОСОБА_3.», який був оголошений наказом №257/3 від 23.02.2016 «Про вступ ОСОБА_3 до виконання обов'язків в зв'язку з переведенням», ОСОБА_3, заступника начальника головного державного управління юстиції з питань державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, переведено на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, із збереженням 6 рангу державного службовця, як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір.

Наказом Міністерства юстиції України від 23.02.2018 №797/к «Про звільнення» звільнено позивача з посади начальника головного управління юстиції у Волинській області 26 лютого 2018 року за власним бажанням в день досягнення взаємної домовленості, відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу з припиненням державної служби».

Підставою звільнення у наказі від 23.02.2018 №797/к «Про звільнення» вказана ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Згідно наказу Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26.02.2018 №174/3 «Про звільнення ОСОБА_3.» оголошено наказ Міністерства юстиції України від 23.02.2018 №797/к про звільнення позивача з посади начальника головного управління юстиції у Волинській області 26 лютого 2018 року за власним бажанням в день досягнення взаємної домовленості, відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Законом України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10.12.2015 (далі Закон №889-VІІІ) регулюються відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

За правилами ч.2, 3 ст.5 Закону №889-VІІІ відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Зокрема, підстави припинення державної служби визначені ст.83 Закону №889-VІІІ.

Частиною 1 вказаної статті Закону №889-VІІІ визначено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України Про очищення влади.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону України Про державну службу державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Частиною 2 вказаної статті 86 Закону №889-VІІІ передбачено, що державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Суд першої інстанції зазначив, що з аналізу ст.83 та ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» видно, що звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом є звільненням за угодою сторін.

Основними умовами припинення державної служби відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» є наявність спільної згоди працівника та суб'єкта призначення на звільнення саме в строк визначений працівником та суб'єктом призначення. Строк звільнення, який має бути обумовлений домовленістю працівника та суб'єкта призначення, є істотною умовою при припиненні державної служби за угодою сторін.

Питання призначення та звільнення начальників головних територіальних управлінь юстиції в областях регулюється Положенням про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №170/75 (далі - Положення).

Відповідно до п. 9 Положення начальники Головних територіальних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем Міністерства юстиції України.

Відповідно до підпункту 10 пункту 12-2 Положення про Міністерства юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, державний секретар Міністерства юстиції України відповідно до покладених на нього завдань та обов'язків призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Міністерства юстиції України та їх заступників.

Судом першої інстанції встановлено, що наказ Міністерства юстиції України від 23.02.2018 №797/к про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника головного управління юстиції у Волинській області, винесений в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України Н. Совою, на підставі заяви позивача про звільнення за власним бажанням відповідно до частини 2 статті 86 Закону України Про державну службу в день досягнення взаємної домовленості.

З матеріалів справи встановлено, що заява позивача на звільнення, не містить дати її підписання, прізвища посадової особи Державного секретаря Міністерства юстиції України, якій вона адресована, відсутня вказівка на дату з якої позивач висловлював ініціативу на звільнення, а також відсутній реєстраційний індекс документа.

Також, судом першої інстанції в судовому засіданні зі слів позивача встановлено, що заява ним була написана в квітні 2016 року, проте така заява була написана без зазначення дати її складення та дати з якої він має намір звільнитися, з огляду на що, заява не відповідала його дійсному волевиявленню на припинення державної служби.

Єдині вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у Міністерстві юстиції України (далі - Міністерство) незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься у документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням, встановлені Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 серпня 2015 року №1405/5.

Відповідно до п.2.2 Інструкції право на створення, підписання, погодження, затвердження документів визначається актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228 (далі - Положення про Міністерство), положеннями про структурні підрозділи апарату Міністерства та посадовими інструкціями.

Відповідно до п. 7 ч. 2 Розділу II Інструкції документ повинен містити обов'язкові для певного виду реквізити, що розміщуються в установленому порядку, а саме: найменування Міністерства, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис.

Згідно п.7 ч.3 Розділу II Інструкції датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або видання. Дата зазначається арабськими цифрами в один рядок у такій послідовності: число, місяць, рік. Якщо документ складено не на бланку, дата зазначається нижче підпису ліворуч. Дата документу проставляється посадовою особою, яка його підписує або затверджує.

Отже, з норм Інструкції чітко видно, що дата складення заяв, в тому числі заяви на звільнення є обов'язковим реквізитом.

Судом першої інстанції встановлено, що в заяві позивача про звільнення відсутня дата її написання, відсутня дата її подання до суб'єкта призначення, у зв'язку з чим, у суду відсутні докази на підтвердження обставин зазначених сторонами щодо дати подання такої заяви.

Основними умовами угоди про припинення державної служби за ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» є строк, з якого припиняється державна служба. Визначення дати звільнення за угодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу».

Із заяви ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням в день досягнення взаємної домовленості встановлено, що вона містить виключно резолюцію «Згодна звільнити. 26.02.2018. Н.Сова. підпис», однак, в змісті самої заяви відсутні дата з якої, як позивач так і відповідач-Міністерство юстиції України, досягли б взаємної домовленості на припинення позивачем державної служби, тому відсутність належного волевиявлення не дає підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення державної служби саме за угодою сторін.

Суд апеляційної інстанції взявши до уваги вище вказане, зазначає, що визначення дати звільнення є обов'язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб'єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за угодою сторін та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, правові підстави для такого звільнення за угодою сторін відсутні.

Судом апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи, встановлено, що у заяві про звільнення позивача, не зазначена узгоджена календарна дата припинення державної служби позивачем. В заяві про звільнення позивачем сформульовано лише підставу такого звільнення, а саме: день досягнення взаємної домовленості. Посилання на конкретну, обрану позивачем дату звільнення відсутні.

Строк звільнення ОСОБА_3 - 26.02.2018 року, було визначено в.о Державного секретаря Міністерства юстиції України, Директором Департаменту персоналу Совою Н.П. в одноособовому порядку, що не узгоджується з правовим визначенням звільнення за угодою сторін та суперечить ч.2 ст.86 Закону України «Про держав службу».

Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1 та 2 статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач у позовній заяві звертає увагу суду на те, що 23.02.2018 року він знаходився у службовому відрядженні у місті Київ, де брав активну участь у стратегічній сесії Міністерства юстиції України, що підтверджує відсутність домовленості про його звільнення з посади 26.02.2018 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що належних та допустимих доказів досягнення взаємної домовленості про припинення державної служби за ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» у матеріалах справи не містяться, з урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявна у матеріалах справи заява позивача на припинення державної служби не може свідчити про досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди по всім істотним питанням звільнення, бо дата, з якої працівник має бути звільнений є суттєвим та обов'язковим елементом такої угоди сторін, в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не надає змоги це встановити.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №813/5855/15 щодо поновлення на державній службі, Верховний суд висловив правову позицію щодо підстав звільнення з державної служби за угодою сторін, а саме зазначив, що заява про звільнення позивача із займаної посади за угодою сторін не містить ні дати її написання, ні волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Резолюція, що знаходиться на вказаній заяві, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано. Отже сторонами не було досягнуто згоди щодо припинення трудового договору та не узгоджено дату звільнення в день подання позивачем відповідної заяви. Відсутність узгодження дати звільнення позбавляло права відповідача на звільнення позивача 23 вересня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

У постанові від 06.06.2018 року Верховний Суд також зазначив, що із заяви про звільнення особи з посади начальника Відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції за угодою сторін, видно, що вона не містить ні дати її написання ні волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Резолюція відповідача, що знаходиться на вказаній заяві, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, що, в свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення особи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції проаналізувавши вище вказане, дійшов висновку, що наказ Міністерства юстиції України №797/К від 23.02.2018 «Про звільнення» є протиправним, тому наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26.02.2018 №174/3 «Про звільнення ОСОБА_3», який прийнятий на виконання попереднього наказу слід визнати також протиправним та такий, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника, згідно ч.1 ст.27 Закону України №108/95-ВР Про оплату праці, визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У матеріалах справи міститься довідка про заробітну плату ОСОБА_3 від 02.04.2018 №604 з якої видно, що середньоденна заробітна плата позивача складає 2 377, 04 грн. (а.с.79)

Також позивачем долучено до матеріалів справи листка непрацездатності серії АДМ №166545 з якого встановлено, що позивач з 26.02.2018 по 16.03.2017 перебував на лікарняному.

Отже, час вимушеного прогулу ОСОБА_3 за період з 17.03.2018 по 20.06.2018 складає 65 робочий день, а тому стягненню на його користь підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 154 507, 60 грн. (65 день х 2 377, 04 грн.)

Взявши до уваги викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі №803/497/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді О. О. Большакова
І. В. Глушко
Повний текст постанови складений 16 листопада 2018 року.