Справа № 420/5865/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5865/18
УХВАЛА
19 листопада 2018 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Соколенко О.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
13 листопада 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якій позивачі просять суд зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що вони виїжджають на проживання до іншої держави.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність, має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником), відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу, належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності, позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними), немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши даний позов, суд вважає, що він не відповідає вимогам ст.ст.160, 161 КАС України.

Згідно п.2 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначаються, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти.

Відповідно до ч.6 ст.160 КАС України якщо позовна заява подається представником, то у ній додатково зазначаються відомості, визначені у пункті 2 частини п`ятої цієї статті стосовно представника.

Однак, в порушення вимог вищевказаної статті позивачами не зазначено:

- офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти представника позивачів;

- офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти відповідача по справі.

Отже, позивачам необхідно надати до суду вказану інформацію.

Згідно п.5 та п.8 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначається:

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

- перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Однак, позивачами не зазначено щодо наявності у позивачів або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви.

Окрім того, ксерокопії доказів, які додані до позовної заяви жодним чином не засвідчені.

Таким чином, позивачам необхідно надати до суду вказану інформацію та надати до суду належним чином засвідчені копії доказів, які додані до позовної заяви.

Згідно з п.п.2,3,4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що вони виїжджають на проживання до іншої держави.

При цьому, до позовної заяви позивачем, зокрема, додано заяви позивачів про зняття з реєстрації місця проживання до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в яких міститься відмітка про відмову в знятті з реєстрації 01.08.2018 року.

В свою чергу, позивачі, у позовній заяві посилаються на те, що за вказаними заявами Департамент відмовив у їх задоволенні.

Відповідно до п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Вимога позивача про зобов`язання вчинити певні дії у розумінні ст.4, ст.5 КАС України має похідних характер, від вимоги яка має бути основною (щодо визнання протиправними рішення, дій, бездіяльності).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, позовна заява містить лише вимогу зобов`язального характеру без заявлення основної позовної вимоги.

Таким чином, позивачам необхідно привести позовні вимоги у відповідність до приписів ст.5 КАС України, надавши до суду відповідне уточнення (з копією для відповідача).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду;

Частиною 1 статті 55 КАС України визначено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Так, позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені позивачів підписана Храпунковою Н.Н.

На підтвердження повноважень Храпункової Н.Н. на підписання позовної заяви від імені ОСОБА_1 до суду надано копію довіреності від 22.01.2015 року, виданої приватним нотаріусом А.Б. Трандіс, згідно якої ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 , зокрема, вести справи в усіх судових установах та розписуватись за нього.

Також, на підтвердження повноважень Храпункової Н.Н. на підписання позовної заяви від імені ОСОБА_2 до суду надано копію довіреності від 16.08.2018 року серії 62АБ1119404, яка складена російською мовою та видана нотаріусом міста Рязань Російської Федерації Сичевим Михайлом Володимировичем.

Суд зазначає, що статтею 100 Закону України "Про нотаріат" визначено, що документи, які складено за кордоном з участю іноземних властей або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України. Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Відповідно до статті 98 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси відповідно до законодавства України, міжнародних договорів застосовують норми іноземного права; нотаріуси приймають документи, складені відповідно до вимог іноземного права, а також вчиняють посвідчувальні написи за формою, передбаченою іноземним законодавством, якщо це не суперечить законодавству України.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про міжнародне приватне право", документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

З 22.12.2003 року набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання згода на обов`язковість Конвенції 1961 року, яка скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Закон України від 10 січня 2002 "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів").

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Тобто, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

При цьому у вищевказаній довіреності від 16.08.2018 року серії 62АБ1119404 відсутній апостиль.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України" звернуто увагу, що Україна є учасницею окремих міжнародних договорів, якими скасовуються будь-які додаткові засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого Договору. Такими є договори про правову допомогу між Україною та Грузією, Молдовою, Узбекистаном, Литвою, Латвією, Естонією, Чехією, Угорщиною, Польщею, Монголією, Македонією, В`єтнамом, КНР та іншими. У відносинах між Україною та країнами СНД чинною є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року. Згідно зі статтею 13 цієї Конвенції та міжнародними договорами про правову допомогу документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні та користуються на території інших Договірних Сторін, є доказовою силою офіційних документів.

Проте, згідно змісту Конвенції її дія не є універсальною, тоді як згідно змісту Конвенції визначено коло відносин, на які розповсюджується її дія. Зокрема, згідно ст. 2 Конвенції визначено, що громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Громадяни кожної Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися у суди, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи.

Зі змісту Конвенції чітко слідує, що в частині надання правового захисту у цивільних справах вона спрямована саме на приватноправові відносини, тоді як питання оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади Договірних Сторін є публічно-правовими.

Згідно з ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Аналогічні положення містилися у ЦК УРСР, що діяв станом на момент підписання Конвенції.

Будь-яких застережень щодо поширення дії Конвенції, або включення до складу цивільних відносин також відносин, що мають публічно-правову природу, Конвенція не містить.

Предметом звернення до суду у даній справі є відносини, що мають чітко виражену публічно-правову природу, тому суд вважає, що в даному випадку сфера дії Конвенції не поширюється на правовідносини сторін по справі.

Отже, додана до позову копія довіреності від 16.08.2018 року серії 62АБ1119404 не оформлена належним чином відповідно до чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а, отже, представником позивача не надано належних документів на підтвердження повноважень на подання та підписання позовної заяви від імені та в інтересах ОСОБА_2 .

Крім цього, як вже зазначено, текст зазначеної довіреності викладено російською мовою.

Окрім того, суддя зазначає, що відповідно до ст.15 КАС України судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України "Про засади державної мовної політики", сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Державною мовою України згідно зі ст. 10 Конституції України та ст. 6 Закону України "Про засади державної мовної політики" є українська мова.

Суддя звертає увагу позивача на той факт, що відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України Про нотаріат нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії як, зокрема, засвідчують вірність перекладу документів з однієї мови на іншу.

Беручи до уваги наведене, позивачу ОСОБА_2 необхідно надати суду належним чином оформлені документи на підтвердження повноважень свого представника, який підписав позовну заяву, або надати до суду власноруч підписану позовну заяву.

Згідно ч. 1 ст.169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Виявлені недоліки мають бути усунені позивачами шляхом надання до суду (з копією для відповідача):
1) уточненої позовної заяви із:

- викладом позовних вимог у відповідності до ст.5 КАС України;

- зазначенням офіційної електронної адреси або адреси електронної пошти представника позивачів;

- зазначенням офіційної електронної адреси або адреси електронної пошти відповідача по справі;

- зазначенням інформації про місцезнаходження оригіналів доказів, копії яких додані до позовної заяви.

2) доказів, визначених судом;

3) належним чином засвідчених копій доказів, які додані до позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

За таких обставин, враховуючи, що виявлені недоліки перешкоджають суду вирішити питання про відкриття провадження в адміністративній справі, суддя доходить висновку, що позов повинен бути залишений без руху, а позивачам наданий термін для усунення недоліків.

Суд вважає за доцільне також зазначити, що у разі своєчасного виконання ухвали суду, та направлення необхідних документів засобами поштового зв`язку, позивачам, з метою попередження повернення судом позовної заяви з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху, необхідно завчасно повідомити суд відповідними засобами зв`язку (телефон, факс, електрона пошта, тощо) про надіслання матеріалів до суду, оскільки згідно з п.1 та п.2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2013 року №958, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 року за №173/24950, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Керуючись ст.ст. 120, 160, 161, 169 КАС України, суддя, -

У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Повідомити позивачів про необхідність у десятиденний строк з дня отримання копії ухвали (в тому числі, якщо її копію отримано нарочно, засобами електронної пошти та факсимільного зв`язку) усунути недоліки та роз`яснити, що в іншому випадку позов буде визнаний неподаним та повернутий позивачам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.М. Соколенко