Справа № 810/4539/18
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року № 810/4539/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Леонтовича А.М., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом

Приватного підприємства «Соло Іст»

до

Головного управління ДФС у Київській області

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Приватне підприємство «Соло Іст» з позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.06.2018 №.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.09.2018 відкрите спрощене позовне провадження. Оскільки подані разом з позовом докази у достатній мірі характеризували взаємовідносини сторін, розгляд справи вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що контролюючий орган дійшов безпідставних висновків про декларування ПП «Соло Іст» податкового кредиту за операціями з поставки товарів (робіт, послуг) неіснуючим контрагентом з індивідуальним податковим номером 11.

Позивач зазначає, що під час складання податкової звітності з ПДВ за червень-серпень 2015 року у додатку 5 «Розшифровки податкових зобов’язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів (Д5) вказав неправильний індивідуальний податковий номер одного з контрагентів, а саме « 11» замість «11».

Позивач стверджує, що виявивши зазначену помилку підприємством у грудні 2015 року було подано уточнюючі розрахунки до податкової звітності за червень-серпень 2015 року, де вказані неточності були усунуті. Позивач зазначає, що уточнюючі розрахунки були прийняті контролюючим органом, однак під час перевірки враховані не були, внаслідок чого контролюючий орган дійшов необґрунтованих висновків про формування підприємством податкового кредиту за операціями з невизначеним контрагентом.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем у податкових деклараціях за червень-серпень 2015 року відображено податковий кредит на загальну суму 141696,40 грн., який відповідно до додатків 5 до цих декларацій сформований за наслідками операцій з неіснуючим контрагентом.

При цьому відповідач зазначив, що уточнюючі розрахунки, подані позивачем до контролюючого органу, були складені з порушенням вимог чинних нормативно-правових актів, у зв’язку з чим допущені позивачем помилки в частині індивідуального податкового номера контрагента не були усунуті.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотання про розгляд справи у судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін до суду не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

22 червня 2018 року Головним управлінням ДФС у Київській області було проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість ПП «Соло Іст» за червень-серпень 2015 року.

Результати перевірки оформлені актом від 22.06.2018 №351/10-36-54-01/30687212 (далі – Акт перевірки) (т.1, а.с. 11-15).

Перевіркою встановлено, що ПП «Соло Іст» у податкових деклараціях за червень, липень, серпень 2015 року до податкового кредиту було віднесено ПДВ у загальному розмірі 141696,40 грн., що був сплачений ПП «Соло Іст» у складі вартості товарів (робіт, послуг), придбаних у контрагента з індивідуальним податковим номером 11.

Контролюючий орган встановив, що у Єдиному реєстрі податкових накладних не зареєстровані податкові накладні, виписані суб’єктом господарювання з індивідуальним податковим номером 11, оскільки суб’єкт господарювання з таким ІПН відсутній.

Беручи до уваги викладене, контролюючий орган в Акті перевірки дійшов висновку про порушення позивачем абзацу 1 пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, у результаті чого був завищений податковий кредит на 141696,40 грн., що у свою чергу призвело до заниження суми податкових зобов’язань з ПДВ за червень-серпень 2015 року на 99126,00 грн.

На підставі Акта перевірки, керуючись пунктом 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДФС у Київській області було прийняте спірне податкове повідомлення-рішення від 26.06.2018 №, яким позивачеві визначене грошове зобов’язання з ПДВ у розмірі 123908,00 грн., у тому числі за податковим зобов’язанням – 99126,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями – 24782,00 грн. (т.1, а.с. 16).

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду.

Досліджуючи фактичні обставини справи у контексті викладених в Акті перевірки порушень та підстав позову, судом з’ясовано наступне.

17 липня 2015 року позивач подав до контролюючого органу податкову декларацію з ПДВ за червень 2015 року, де у рядку 17 «Усього податкового кредиту» відобразив показник у розмірі « 36553,00 грн.»

Як вбачається з додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за червень 2015 року, відображений у рядку 17 вказаної декларації показник податкового кредиту у розмірі 36553,00 грн. сформований за результатами фінансово-господарських операцій з такими контрагентами: ІПН 11 – 35986,63 грн., ІПН 77 – 485,00 грн., ІПН 56 – 81,02 грн. (т.1, а.с. 24).

13 серпня 2015 року позивач подав до контролюючого органу податкову декларацію з ПДВ за липень 2015 року, де у рядку 17 «Усього податкового кредиту» відобразив показник у розмірі « 51333,00 грн.»

Як вбачається з додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за липень 2015 року, відображений у рядку 17 вказаної декларації показник податкового кредиту сформований за результатами фінансово-господарських операцій з такими контрагентами: ІПН 11 – 51213,28 грн., ІПН 56 – 119,89 грн. (т.1, а.с. 29).

18 вересня 2015 року позивач подав до контролюючого органу податкову декларацію з ПДВ за серпень 2015 року, де у рядку 17 «Усього податкового кредиту» відобразив показник у розмірі « 56238,00 грн.».

Як вбачається з додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за серпень 2015 року, відображений у рядку 17 вказаної декларації показник податкового кредиту сформований за результатами фінансово-господарських операцій з такими контрагентами: ІПН 11 – 54496,49 грн., ІПН 56 – 84,15 грн., ІПН 00 – 1657,33 (т.1, а.с. 29).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що у податкових деклараціях з ПДВ за червень-серпень 2015 року позивачем до складу податкового кредиту були віднесені суми ПДВ, сплачені контрагенту з ІПН 11, у загальному розмірі 141696,40 грн., у тому числі за червень 2015 року – 35986,63 грн., за липень 2015 року – 51213,28 грн. та за серпень 2015 року – 54496,49 грн.

Між сторонами також відсутній спір з приводу того, що суб’єкта господарювання з ІПН 11 не існує і ТОВ «Соло Іст» не мало господарських взаємовідносин з суб’єктом господарювання з ІПН 11.

У позовній заяві позивач стверджує, що податковий кредит за червень-серпень 2015 року у розмірі 141696,40 грн. ТОВ «Соло Іст» сформувало за наслідками фінансово-господарських операцій з ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», що має ІПН 11.

Як зазначає позивач, під час складання податкових декларацій з ПДВ за вказані звітні (податкові) періоди підприємством помилково у додатках №5 до декларацій з ПДВ було вказано невірний ІПН контрагента, і замість правильного ІПН 11 зазначено неправильний ІПН 11.

При цьому, самостійно виявивши помилку у зазначенні ІПН контрагента, за взаємовідносинами з якими сформований показник податкового кредиту у розмірі 141696,40 грн., підприємством були подані уточнюючі розрахунки до податкових декларацій з ПДВ за червень-серпень 2015 року, у яких вказану помилку було усунуто шляхом зазначення вірного ІПН ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження».

Судом у контексті наведених пояснень встановлено, що 14.12.2015 ТОВ «Соло Іст» подало до контролюючого органу уточнюючі розрахунки податкових зобов’язань з ПДВ у зв’язку з виправленням самостійно виявлених помилок за червень, липень та серпень 2015 року.

Вказані податкові декларації були прийняті контролюючим органом, що підтверджується квитанціями №2, що надійшли до позивача за наслідками їх обробки (т.1, а.с. 35-55).

Судом встановлено, що у складі уточнюючих розрахунків податкових зобов’язань з ПДВ за червень, липень та серпень 2015 року позивачем також були подані додатки №5 «Розшифровки податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)» (т.1, а.с. 40, 47, 54).

Дослідивши вказані додатки №5, суд погоджується з доводами контролюючого органу, що їх подання не мало наслідком виправлення існуючих помилок у податковій звітності з ПДВ за червень-липень 2015 року у частині невірного зазначення ІПН контрагента, за операціями з яким був сформований податковий кредит у розмірі 141696,40 грн.

Щодо визначеного у законі порядку виправлення помилок у податковій звітності з ПДВ суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України (тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку;

б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов'язання з цього податку.

Форму та Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість затверджено наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 №966 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 23.01.2015 № 13), що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.10.2014 за № 1267/26044 (далі – Порядок).

Пунктом 8 розділу І Порядку передбачено, що до податкової звітності з податку на додану вартість (далі - податкова звітність) належать:

- податкова декларація з податку на додану вартість з додатками;

- уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок з додатками;

- розрахунок податкових зобов'язань, нарахованих отримувачем послуг, не зареєстрованим як платник податку на додану вартість, які постачаються нерезидентами, у тому числі їх постійними представництвами, не зареєстрованими платниками податків, на митній території України.

Порядок внесення змін до податкової декларації з ПДВ визначено у розділі IV Порядку.

Пунктом 1 розділу IV Порядку передбачено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 глави 9 розділу II Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним декларації, він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої декларації за формою, встановленою на дату подання уточнюючого розрахунку.

Відповідно до пункту 3 розділу IV Порядку у разі виправлення помилок у рядках поданої раніше декларації, до яких повинні додаватися додатки, до уточнюючого розрахунку чи декларації, до якої включені уточнені показники, повинні бути подані відповідні додатки, що містять інформацію щодо уточнених показників.

Зміст наведених вимог чинного законодавства у взаємозв’язку з формою податкової декларації з ПДВ та додатків до неї дають підстави для висновку, що виправлення помилок, допущених у додатку 5 «Розшифровка податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)» до декларації та які не вплинули на числові показники декларації, проводиться шляхом подання уточнюючого розрахунку податкових зобов’язань з ПДВ у зв’язку з виправленням самостійно виявлених помилок, до якого додається додаток 5 з відміткою «уточнюючий».

Детально механізм виправлення помилок у додатку 5, суть яких полягає у невірному зазначенні індивідуального податкового номера контрагента, був неодноразово роз’яснений контролюючим органом на власних інформаційних ресурсах.

Відповідно до вказаних роз’яснень, для виправлення запису неправильно вказаного індивідуального податкового номеру контрагента (покупця або постачальника) в уточнюючому додатку 5:

1) повторюється помилковий запис ІПН, при цьому вартісні показники вказуються зі знаком «-» (тобто сторнуються);

2) вказується правильний запис за операціями з контрагентом за звітний (податковий) період, за який виправляються помилки повністю (включаючи вартісні показники);

3) підсумковий рядок «Усього за звітний період» не заповнюється.

Таким чином, для коригування невірно зазначеного ІПН у додатку 5 до податкової декларації з ПДВ у складі уточнюючого розрахунку подається додаток 5 з відміткою у рядку з кодом « 013», що відповідає значенню «уточнюючий», в якому помилковий запис сторнується (відображається зі знаком «мінус» по відношенню до вартісних показників) і зазначається правильний запис.

Отже, для виправлення помилки, що полягала у помилковому зазначенні ІПН контрагента, з якими позивач мав господарські взаємовідносини, позивачеві належало подати до уточнюючих розрахунків за червень-серпень 2015 року додатки №5 з відмітками у графі «уточнюючий», у яких позивач мав:

1) повторити помилковий запис з ІПН 11, відобразивши показники обсягів постачання (колонка 4) та суми ПДВ за основною ставкою (колонка 5) з від’ємними значеннями, тобто відсторнувати їх;

2) зазначити правильний запис з ІПН 11, відобразивши показники обсягів постачання (колонка 4) та суми ПДВ за основною ставкою (колонка 5), що кореспондують відсторнованим значенням.

Як вбачається з матеріалів справи, подані разом з уточнюючими розрахунками податкових зобов’язань з ПДВ за червень-серпень 2015 року додатки №5 були позначені як «звітні» та не містили відміток у рядку з кодом «013», що відповідає значенню «уточнюючий», а виправлення помилок у них позивач провів шляхом зазначення обсягів постачання контрагентом з ІПН 11, без сторнування помилково зазначених обсягів постачання контрагентом з ІПН 11.

Суд зазначає, що прийняття та обробка податкової звітності з ПДВ, оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету відбувається засобами програмного забезпечення ДФС в автоматизованому режимі.

Відображені платником податків у відпорних рядках і колонках податкової звітності показники згідно з алгоритмом у програмному забезпеченні розносяться в автоматизованому режимі в інтегрованій картці платника податків, що забезпечує облік нарахованих і сплачених сум податків.

Дані щодо нарахованих та сплачених податкових зобов’язань, що обліковуються в інформаційних базах ДФС, можуть бути відкориговані, у тому числі самостійно платником податків, зокрема, шляхом подання уточнюючих розрахунків, показники яких відповідно до певних алгоритмів розносяться в інтегрованій картці, зменшуючи чи збільшуючи кореспондуючі показники податкових зобов’язань, що обліковуються там на підставі поданої раніше податкової звітності.

Оскільки операції з приймання й обробки податкової звітності, рознесення її показників в інтегрованій картці, облік нарахованих і сплачених податкових зобов’язань здійснюється ДФС переважно в автоматизованому режимі, будь-які зміни до показників, що обліковуються в інформаційних базах контролюючого органу на підставі поданих платником податків податкових декларацій, мають відбуватись із дотриманням певних алгоритмів і порядку, що обумовлені особливостями роботи програмного забезпечення, що використовується ДФС для зазначених цілей.

Недотримання платником податків алгоритму взаємодії з програмним забезпеченням, що відповідає за прийняття і обробку податкової звітності, виключає можливість правильної обробки поданої платником податків звітності із рознесенням по інтегрованій картці відображених у такій звітності показників відповідно до наміру платника податків уточнити/змінити ті чи інші показники.

Досліджені під час розгляду справи письмові докази, а саме, податкові декларації з ПДВ за червень-серпень 2015 року та уточнюючі розрахунки до них свідчать, що порядку усунення помилок у податковій звітності позивачем дотримано не було, унаслідок чого помилки у деклараціях з ПДВ за червень-серпень 2015 року, що полягали у відображенні податкового кредиту, сформованого по операціям з неіснуючим контрагентом з ІПН 11, усунуті не були.

Наведені помилки цілком обґрунтовано стали підставою для висновку про завищення податкового кредиту за червень-серпень 2015 року, і як наслідок – про заниження податкових зобов’язань з ПДВ.

Так, відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (підпункт 200.2 статті 200 Податкового кодексу України).

Податковим кредитом у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

У силу положень підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку із, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту є податкова накладна, що видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця.

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Судом встановлено, а учасниками справи не спростовано, що платник податків з індивідуальним податковим номером 11 податкових накладних на суму ПДВ у розмірі 141696,40 грн. на користь ПП «Соло Іст» не виписував, у зв’язку з чим суд вважає правильним висновок контролюючого органу про відсутність підстав відображення у складі податкової звітності за червень-серпень 2015 року податкового кредиту у розмірі141696,40 грн.

Оскільки грошове зобов’язання з ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, визначається шляхом віднімання від суми податкового зобов’язання звітного (податкового) періоду суми податкового кредиту та беручи до уваги не спростований факт завищення останнього, суд вважає правильним висновок контролюючого органу про заниження позивачем податкового зобов’язання з ПДВ за червень-серпень 2015 року на суму 99126,00 грн.

За таких обставин суд не знаходить підстав вважати спірне податкове повідомлення-рішенням від 26.06.2018 № протиправним. Отже підстави для його скасування відсутні.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б спростували доводи контролюючого органу, позивач не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Доказів понесення учасниками справи судових витрат, які б, враховуючи результати розгляду справи, підлягали розподілу, матеріали справи не містять.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного рішення суду – 20.11.2018.

Суддя Леонтович А.М.