Справа № 805/758/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року справа №805/758/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенко І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Токаревої А.Г., представника позивача - Потоцького С.В., представника відповідача - Уралова І.В., діючих за довіреностями, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року у справі № 805/758/18-а (головуючий суддя І інстанції - Буряк І.В.), складене у повному обсязі 15 серпня 2018 року у м. Слов'янськ Донецької області, за позовом Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації до Донецької обласної ради, третя особа - ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Донецької обласної ради від 24 жовтня 2014 року № 113 кс «Про продовження контракту з генеральним директором комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу»,-

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2018 року Донецька обласна державна адміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація звернулась до суду з адміністративним позовом до Донецької обласної ради, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Донецької обласної ради від 24 жовтня 2014 року № 113 кс «Про продовження контракту з генеральним директором комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (а.с. 5-10 т.1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 липня 2018 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (а.с. 115-119 т.3).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Донецька обласна державна адміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що висновки суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права та порушенні норм процесуального права внаслідок помилкової оцінки судом першої інстанції обставин справи.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті спірного рішення не встановив, чи була допущена помилка під час прийняття спірного розпорядження, та чи є Донецька обласна рада державним органом та взагалі не надано оцінки оскаржуваному розпорядженню голови Донецької обласної ради.

Зазначив, що спірне розпорядження прийнято з порушенням ст.ст. 43, 47, 55 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", оскільки питання, яке вирішено спірним розпорядження відноситься до виключної компетенції обласної ради, а не до повноважень голови цієї ради.

Судом першої інстанції не надано оцінки тверджень позивача, що відповідно до ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акту Конституції України, Закону України слід застосовувати акт, який має вищу юридичну силу.

Ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" встановлено ,що права суб'єкта комунальної власності здійснюються обласною радою від імені та в інтересах територіальних громад, чому не надано належної оцінки в суді першої інстанції.

Також позивач стверджує, що ряд доказів наданих відповідачем, у тому числі рішення Донецької обласної ради від 25 квітня 2012 року № 6/11-292 "Про затвердження Порядку призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, організацій, установ спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, які знаходяться в управлінні обласної ради" не є належними доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки його копії чи електронна копія без оригіналу документа, не відповідають вимогам ст.ст. 72, 74, 75, 94, 99, а отже не можуть братись судом до уваги як докази. Вважає, що судом першої інстанції не прийняті до уваги доводи позивача про те, що оскаржуване розпорядження голови Донецької обласної ради було прийнято з порушенням Порядку призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств з підстав відсутності звіту про виконання програми розвитку підприємств пропозиції щодо розвитку підприємства та погодження із профільною постійною комісією обласної ради., передбачені п.п.1.4,3.1,3.4 Порядку.(а.с. 128-135 т.3).

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Третя особа в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що розпорядженням голови Донецької обласної ради Коваля І.Г. від 13 жовтня 2014 року № 106кс "Про призначення генерального директора комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" вирішено призначити генеральним директором комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" ОСОБА_3 та укласти з ним контракт з 13 жовтня 2014 року терміном на два роки (а.с. 68-73 т.1).

На виконання вказаного розпорядження 13 жовтня 2014 року укладено відповідний контракт з генеральним директором комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу", який від імені відповідача підписаний Ковалем І.Г.

Спірним розпорядженням голови Донецької обласної ради Коваля І.Г. від 24 жовтня 2014 року № 113кс, на підставі ст.55 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Порядку призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, організацій, установ спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, які знаходяться в управлінні обласної ради, затверджених рішенням Донецької обласної ради від 25 квітня 2012 року №6/11-292, вирішено внести зміни до контракту з генеральним директором комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" ОСОБА_3, який укладено 13 жовтня 2014 року, шляхом викладення пункту 6.1 контракту у новій редакції " 6.1 Цей контракт діє з 13 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2019 року включно" (а.с. 74, 148 т. 1).

В матеріалах справи наявні лист узгодження до проекту спірного розпорядження (а.с. 149 т.1); заява ОСОБА_3 від 24 жовтня 2014 року (а.с. 150 т. 1); обґрунтування продовження контракту генерального директора від 20 жовтня 2014 року №26-К об'єднаної профспілкової організації комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" (а.с. 151-152 т. 1) та висновок постійної комісії обласної ради з питань комунальної власності від 24 жовтня 2014 року №52-2/1, яким погоджено проект спірного розпорядження (а.с. 153 т. 1).

Крім того, до суду надана копія Положення про постійні комісії Донецької обласної ради, затвердженого рішенням Донецької обласної ради від 23 листопада 2010 року №6/1-8 (а.с. 157-173 т.1).

Розпорядженням голови Донецької обласної ради від 12 травня 2015 року № 16/1 "Про деякі питання управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що знаходиться в управлінні обласної ради" (розміщено на офіційному сайті), у зв'язку із набранням законної сили Закону України "Про військово-цивільні адміністрації", утворенням Донецької обласної військово-цивільної адміністрації прийнято до відома, що управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебувають в управлінні обласної ради, здійснює обласна військово-цивільна адміністрація.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що спірне розпорядження, як акт індивідуальної дії, який реалізовано 24 жовтня 2014 року на момент звернення до суду та розгляду цієї справи не створює жодних правових наслідків, оскільки на його підставі виникли трудові правовідносини щодо продовження строку дії трудового контракту, які не є предметом розгляду цієї справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.5 ч.3 ст.4 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" від 03 лютого 2015 року № 141-VIII (далі - Закон № 141) районні, обласні військово-цивільні адміністрації поряд із здійсненням повноважень місцевих державних адміністрацій на відповідній території також здійснюють повноваження із: здійснення управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (крім вирішення питань відчуження, у тому числі шляхом приватизації, таких об'єктів); призначення і звільнення їх керівників.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.6 Закону № 141 керівник військово-цивільної адміністрації звертається до суду щодо визнання незаконними актів органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади.

Пунктом 1 ч.1 ст.13 та п.1 ст.25 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 09 квітня 1999 року № 586-XIV (далі - Закон № 586) передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань: забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян.

Місцева державна адміністрація: забезпечує виконання Конституції та законів України, рішень Конституційного Суду України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади.

Відповідно до п. 5 ст.28 Закону № 586 передбачено, що для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Як зазначено в постанові Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року по даній справі, підставою для звернення позивача до Донецького окружного адміністративного суду було прийняття головою Донецької обласної ради розпорядження від 24 жовтня 2014 року № 113кс "Про продовження контракту з генеральним директором комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу", яке, на думку позивача прийнято незаконно, не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування мети, з якою надано таке повноваження для його прийняття, прийняття його з порушенням порядку для його прийняття, визначеного чинним законодавством, що суперечить інтересам територіальних громад.( а.с.45 т.1).

Пунктом 20 ч.1 ст.43 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання: вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

Згідно з п.15 та п.18 ч.6, ч.7 ст.55 Закону України "Про місцеве самоврядування" встановлено, що голова районної, обласної, районної у місті ради: представляє раду у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, трудовими колективами, адміністрацією підприємств, установ, організацій і громадянами, а також у зовнішніх відносинах відповідно до законодавства; вирішує інші питання, доручені йому радою.

Відповідно до ч.8 та ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.4, 3.1 - 3.4 Порядку призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, організацій, установ спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, які знаходяться в управлінні обласної ради, затверджених рішенням Донецької обласної ради від 25 квітня 2012 року №6/11-292, передбачено, що призначення на посаду, продовження контракту та звільнення з посади керівника підприємства може здійснюватися за ініціативою голови обласної ради.

До подання на продовження контракту додаються наступні документи: заява керівника; звіт про виконання програми розвитку підприємства, показників та задач, передбачених додатком до контракту; пропозиції щодо розвитку підприємства (п.1.4).

Подання на продовження контракту з документами, зазначеними в п.1.4 цього Порядку, вноситься голові обласної ради не пізніше, ніж за 14 (чотирнадцять) календарних днів до закінчення строку дії контракту.

Продовження контракту з керівником підприємства здійснюється розпорядженням голови обласної ради.

Підготовка проекту розпорядження про продовження контракту здійснює Управління (Управління з питань майна комунальної власності виконавчого апарату обласної ради).

Проект розпорядження голови обласної ради про продовження контракту з керівником підприємства підлягає узгодженню з профільною постійною комісією обласної ради.

Статтею 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У відповідності до ч.4 ст.65 Господарського кодексу України визначено, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Частиною 7 ст.78 Господарського кодексу України, в редакції чинній на момент прийняття спірного розпорядження, передбачено, що комунальне унітарне підприємство очолює керівник підприємства, що призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові.

Пунктом 19 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7рп/2009 зазначено, що проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Таким чином, спірне в межах цієї справи розпорядження голови Донецької обласної ради Коваля І.Г. від 24 жовтня 2014 року № 113кс є ненормативним актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію (був реалізований) внаслідок укладання додаткової угоди до контракту від 13 жовтня 2014 року.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

У разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не має підстав для задоволення, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Крім того, суд звертає увагу на практику ЄСПЛ, який неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання принципів "належного урядування". Зокрема, у справі "Рисовський проти України" (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п. 71) ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З матеріалів справи встановлено наступне.

Апеляційний суд Донецької області в рішення від 14 грудня 2017 року у справі №229/3619/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації про скасування розпорядження керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 12 жовтня 2016 року № 231рк про звільнення його з посади генерального директора комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" у зв'язку із закінченням строку дії контракту, згідно з п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, зазначив, що з пункту 1.3 Статуту комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" вбачається, що підприємство є об'єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що знаходяться в управлінні Донецької обласної ради. Пунктом 1.4 Статуту встановлено, що органом управління підприємством є Донецька обласна рада. Відповідно до п.7.1.-7.3 Статуту управління підприємством здійснює генеральний директор, який призначається на посаду і звільняється з посади розпорядженням голови обласної ради. З Генеральним директором укладається контракт, у якому визначається строк дії контракту, права, обов'язки, відповідальність, умови матеріального забезпечення та інші умови. Відповідно до Додаткової угоди від 24 жовтня 2014 року до контракту з генеральним директором комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" ОСОБА_3 вбачається, що строк дії контракту з 13 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2019 року (а.с. 122-127 т.1).

Крім того Апеляційний суд Донецької області у вказаному рішенні дійшов висновків, що позивач надав суду належні та допустимі докази, а саме: розпорядження голови Донецької обласної ради від 24 жовтня 2014 року №113кс та Додаткову угоду від 24 жовтня 2014 року, суд отримав належно завірені копії цих документів та їх оригінали для огляду. Цими письмовими доказами підтверджено факт дії контракту до 12 жовтня 2019 року контракту. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів щодо недійсності розпорядження та Додаткової угоди та в установленому законом порядку ці докази не оскаржив. На час прийняття Розпорядження головою Донецької облдержадміністрації керівника Донецької обласної військово-цивільної адміністрації № 231 рк від 12 жовтня 2016 року про звільнення з посади генерального директора комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" у зв'язку із закінченням строку дії контракту, згідно з пунктом 2 частини 1 ст. 36 КЗпП України, є незаконним, оскільки на час прийняття розпорядження строк дії контракту не закінчився.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції по даній справі позивачем не оскаржуються підстави та умови призначення ОСОБА_3 на посаду Генерального директора КП « Компанія «Вода Донбасу» згідно розпорядження В.О. Голови обласної ради Коваля І.Г. та укладання з ним контракту від 13 жовтня 2014 року. Отже, визнаючи дію зазначеного контракту, позивач погоджується з правомірністю укладання та підписання його між головою обласної ради та третьою особою в межах дії Порядку призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, організацій, установ спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, які знаходяться в управлінні обласної ради, затверджених рішенням Донецької обласної ради від 25 квітня 2012 року №6/11-292( далі-Порядок), не спростовуючи повноваження голови обласної ради щодо прийняття розпорядження про призначення.

Оскільки спірне розпорядження є додатковим, на підставі якого прийнята додаткова угода яка є невід'ємною частиною основного контракту, дія якого визнана в судовому порядку чинним, розпорядження як акт індивідуальної дії втратив чинність шляхом його реалізації в діючому контракті.

Доводи апелянта щодо неможливості прийняття в якості доказів копії, а не оригіналу Порядку, судом апеляційної інстанції також до уваги не приймаються, оскільки позовні вимоги стосуються саме не дотримання зазначеного Порядку , чинність яких позивачем в позові не оспорюється.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що спірне розпорядження, як акт індивідуальної дії, який був реалізований 24 жовтня 2014 року, на момент звернення позивача до суду та розгляду цієї справи не створює жодних правових наслідків, оскільки на його підставі виникли трудові правовідносини щодо продовження строку дії трудового контракту (які є невід'ємною частинною основного договору та є чинними), і які, як випливає з позовної заяви та постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року, не є предметом цієї справи.

Таким чином, оскільки вирішення питання щодо правомірності спірного розпорядження не забезпечить реального захисту порушених прав та законних інтересів, на які посилається позивач, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про неналежний та неповний розгляд доводів позивача/апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об'єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року зазначено,що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Поряд із, згідно з пунктом 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09 грудня 1994 року, статтю 6 пункту 1 Конвенції з прав людини не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що виявивши правову суть спору та висловивши щодо неї свої аргументи, суд першої інстанції в достатній мірі мотивував своє рішення, а тому деталізація інших питань, у відповідь на аргументи позивача, які не змінюють правову позицію суду, не має, а ні правого сенсу, а ні відповідних наслідків.

Відтак посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не надано правову оцінку всім доказам позивача є необґрунтованим, оскільки не можуть змінити позицію судів першої та апеляційної інстанції з огляду на прямий висновок щодо неналежного способу захисту позивача.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року у справі № 805/758/18-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені у судовому засіданні 14 листопада 2018 року

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова