Справа № 804/3550/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року Справа № 804/3550/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини польова пошта НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
16 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України (м. Севєродонецьк Луганська область) з вимогами, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 28.09.2018 року (а.с. 111-115):
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України в частині невиконання умов контракту від 21.10.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в частині невиплати грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, звання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій, а також інших соціальних виплат;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 польова пошта Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ Збройних Сил України в частині невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за час перебування на лікуванні в протитуберкульозному відділенні за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік та допомоги на оздоровлення за 2017 рік;
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є рядовим Збройних Сил України, перебуває на військовій службі за контрактом, відповідно до умов контракту від 21.10.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України. У період з вересня 2017 року по лютий 2018 року перебував на лікуванні у протитуберкульозному диспансері. Проте за вказаний період грошове забезпечення не отримано, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік та допомоги на оздоровлення за 2017 рік також не отримано, чим допущена протиправна бездіяльність. У відповідь на звернення відповідачем надавалась відповідь, що грошове забезпечення буде виплачено після надання довідки із госпіталю про перебування у ньому. Відповідну довідку № 261/1746 від 27.11.2017 року було направлено до військової частини НОМЕР_1 , проте виплату грошового забезпечення поновили лише з березня 2018 року. Вказує, що усі письмові та усні звернення позивача були залишені без розгляду, та спричинили незаконне позбавлення грошового забезпечення. В обґрунтування заявленої моральної шкоди вказує, що на утриманні у позивача перебуває неповнолітній син 2002 року народження та мати 1934 року народження. Проте через відсутність належної оплати праці, оскільки був незаконно позбавлений грошового забезпечення, перебував у скрутному матеріальному становищі, що спричинило погіршення стану здоров`я. Вказує, що на його утриманні перебувають неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та мати 1934 року народження. В період перебування на лікуванні в госпіталі потребував додаткового лікування, яке потребує додаткових витрат, та підвищеного харчування. Переживання за сина, який залишився без матері та фактично без батьківської опіки через перебування позивача на стаціонарному лікуванні відобразились на самопочутті позивача, стані його здоров`я, наслідком чого стало затяжне лікування. Тяжкий майновий стан принижував позивача та його сім`ю через те, що позивач, як батько, не міг забезпечити та виконати перед своїм сином батьківські обов`язки по його утриманню.
Ухвалою суду від 06.06.2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи на 04.07.2018 року.
Ухвалою суду від 17.07.2018 року призначено розгляд адміністративної справи № 804/3550/18 за правилами загального позовного провадження.
У судове засідання 17.10.2018 року сторони не прибули. Представником позивача подано до суду заяву про здійснення розгляду справи без участі.
Відповідачі у судове засідання 17.10.2018 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
За викладених обставин, враховуючи подання позивачем заяви про здійснення розгляду справи без участі представника та те, що в судове засідання прибули не всі особи, що беруть участь у розгляді справи, суд не вбачає підстав для відкладання розгляду справи, та вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній доказами у письмовому провадженні за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, відповідно до частин 3 статті 194 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.05.2018 року № 129-РС позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.05.2018 року № 149 (по стройовій частині) позивач виключений зі списків особового складу частини, направлений для зарахування на військовий облік до Нікопольського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області.
Судом встановлено, що згідно довідки про доходи ОСОБА_1 від 02.07.2018 р. № 1445/ФЕС (а.с. 49), останньому нараховано:
- за вересень 2017 року 7138,40 грн.,
- за березень 2018 року 2465,95 грн.,
- за квітень 2018 року 8052,66 грн.,
- за червень 2018 року 8052,66 грн.
- 12.09.2017 року 7031,32 грн.,
- 13.03.2018 року 2428,95 грн.,
- 07.04.2018 року 7931,87 грн.,
- 16.05.2018 року 7931,87 грн.,
- 15.06.2018 року 7931,87 грн.. (а.с. 58-77).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону з заявою від 02.02.2018 року щодо відновлення виплати грошового забезпечення та проведення виплати грошового забезпечення за період з жовтня 2017 року.
Листом від 05.02.2018 року військовим прокурором Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Коцюба С.А. надано відповідь, що звернення ОСОБА_1 направлено за належністю командиру військової частини НОМЕР_1 .
Також ОСОБА_1 вдруге звертався до Військового прокурора з заявою від 14.03.2018 року щодо відсутності відповіді від військової частини НОМЕР_1 на заяву від 02.02.2018 року, яка була скерована військовим прокурором Дніпропетровського гарнізону Коцюба С.А. до військової частини НОМЕР_1 .
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо проведення виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період жовтень 2017 року лютий 2018 року, позивач звернувся до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, суд виходить із такого.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей).
Приписами статті 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, яка набрала чинності з 1 березня 2018 року, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260, що була чинна станом на час виникнення спірних правовідносин (далі Інструкція № 260).
Так, згідно пункту 1.2 Інструкції № 260 грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.
Пунктом 4.2 Інструкції № 260 встановлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, призначеним на посади, що підлягають комплектуванню відповідною категорією військовослужбовців, посадові оклади виплачуються залежно від займаних посад і тарифних розрядів.
Згідно пунктів 10.1-10.3 Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з військової частини (крім випадків, коли законодавством України передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні), виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.
Грошове забезпечення у цьому разі обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).
Грошове забезпечення військовослужбовцям, зазначеним у пункті 10.1 цієї Інструкції, після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні й у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою виплачується, якщо таке перебування передбачене законодавством та продовжене рішенням командира з`єднання, керівника органу військового управління вищого рівня на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії).
Військовослужбовцям строкової військової служби, які перебувають на лікуванні в лікарняних закладах чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, посадові оклади виплачуються за весь період перебування на лікуванні та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою.
Відповідно до пункту 6.14 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року, загальний термін безперервного перебування військовослужбовців на лікуванні у військових (цивільних) лікувальних закладах, включаючи і відпустку за станом здоров`я, у мирний час не повинен перевищувати 4 місяці, а для хворих на туберкульоз - 12 місяців. Після закінчення визначеного терміну перебування на безперервному лікуванні та у відпустці за станом здоров`я військовослужбовці підлягають медичному огляду для визначення ступеня придатності до військової служби. У разі визнання їх ВЛК непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатними до військової служби у мирний час, обмежено придатними у воєнний час вони можуть бути подані до звільнення з військової служби до виписки із військового (цивільного) лікувального закладу.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 16.03.2017 року по 07.02.2018 року, а також у період з 17.02.2018 року по 01.03.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом РТБ легень (інфільтративний), що підтверджено виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2992 та № 1730 Військово-медичного клінічного центру Північного регіону.
Згідно довідки військової частини НОМЕР_4 від 27.11.2017 року № 261/1746, ОСОБА_1 перебував на лікуванні у туберкульозному відділенні в/ч НОМЕР_4 з 16.03.2017 року з діагнозом МРТБ легень (інфільтративний).
Отже, з огляду на діагноз ОСОБА_1 мультирезистентний туберкульоз (МРТБ) легень (інфільтративний) та зважаючи на те, що термін його безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах становить до 12 місяців (з 16.03.2017 року по 07.02.2018 року), ОСОБА_1 мало бути виплачено грошове забезпечення за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з безпреривним перебування на лікуванні, тобто і за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року.
Пунктом 1.10 Інструкції № 260 передбачено, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років із дня виникнення права на їх отримання.
У разі виникнення спірних питань щодо нарахування належного грошового забезпечення фінансові органи до з`ясування (уточнення) у фінансовому органі вищого рівня порядку виплати здійснюють виплату безспірно належного військовослужбовцю грошового забезпечення (пункт 1.12 Інструкції № 260).
Вирішуючи позовні вимоги щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, суд зазначає, що частиною першою статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
У відповідності до пункту 30.1 Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно пункту 30.2 Інструкції № 260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Пунктами 33.1-33.3 Інструкції № 260 визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними займалися.
Так, суд погоджується з доводами відповідача про те, що грошова допомога на оздоровлення, так і матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається на підставі наказу командира військової частини та у разі подання військовослужбовцем відповідної заяви. Матеріали справи не містять доказів подання ОСОБА_1 заяви про виплату грошової допомоги на оздоровлення та заяви про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Поряд з тим, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у період з вересня 2017 року по лютий 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні, його звернення до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону з питань не виплати грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року залишились без належного розгляду та вирішення; заява ОСОБА_1 від 02.02.2018 року, скерована за належністю до військової частини НОМЕР_1 , залишилась не вирішеною.
Крім того, в ході розгляду справи ОСОБА_1 пояснював, що його рапорти та заяви про виплату грошової допомоги на оздоровлення та про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовою частиною НОМЕР_1 не приймались, в реєстрації в журналі вхідної кореспонденції та у прославленні відмітки про отримання відмовлено, командуванням військової частини надавались усні відмови у виплаті грошової допомоги на оздоровлення та у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік.
Фактично суд констатує порушення військовою частиною НОМЕР_1 прав ОСОБА_1 на отримання належного йому грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, з огляду на те, що станом на час винесення рішення по справі відновлення порушеного права позивача так і не відбулось належним чином та у повному обсязі. Активний захист порушених прав позивач реалізує з лютого 2018 року, проте й з цього часу ані відновлення права, ані дієвих заходів, підтверджених належними та допустимими доказами, для надання позивачу відповіді на заяви від 02.02.2018 року та від 14.03.2018 року, належної виплати грошового забезпечення за період вересень 2017 року лютий 2018 року в порядку, встановленому чинним законодавством, не вжито.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Також, при вирішені цього спору, суд, відповідно до частин першої-другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень, з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За сукупності викладених обставин, суд доходить висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність в частині виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 8462,44 грн., виплати грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення.
З огляду на викладене суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 8462,44 грн., грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 7031,32 грн. (місячне грошове забезпечення) та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 7031,32 грн.
Що стосується матеріального відшкодування моральної шкоди, суд вказує, що в обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на те, що оскільки був незаконно позбавлений грошового забезпечення, перебував у скрутному матеріальному становищі, що спричинило погіршення стану здоров`я.
Також вказує, що на його утриманні перебувають неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та мати 1934 року народження. В період перебування на лікуванні в госпіталі потребував додаткового лікування та підвищеного харчування, які потребують додаткових витрат. Переживання за сина, який залишився без матері та фактично без батьківської опіки через перебування позивача на стаціонарному лікуванні, відобразились на самопочутті позивача, стані здоров`я, наслідком чого стало затяжне лікування. Син змушений був перебиватися тим, що було вдома в запасі, не маючи змоги дозволити собі купити харчі, одяг, сплатити за користування комунальними послугами, вимушений був приймати допомогу сусідів, брати кошти у борг. Тяжкий майновий стан принижував позивача та його сім`ю через те, що позивач, як батько, не міг забезпечити та виконати перед своїм сином батьківські обов`язки по його утриманню.
Судом встановлено, що дружина позивача ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 від 26.06.2018 року.
Так, суд може присудити матеріальне відшкодування моральної шкоди особі, виносячи рішення на засадах справедливості, оскільки її точний підрахунок є неможливим. Зазнана такою особою моральна шкода може включати аспекти, які більшою або меншою мірою є об`єктивними або суб`єктивними.
На думку суду, незалежно від будь-яких наслідків, розчарування, яке, природно, може виникнути у результаті такої триваючої ситуації невизначеності, саме по собі становить непропорційний тягар, який було ще більше посилено відсутністю будь-якого відшкодування за нескінченну неможливість формальної реалізації позивачем його права на отримання належного грошового забезпечення та розуміння шляхів реалізації захисту порушеного права.
Отже, позивач вправі вимагати справедливої сатисфакції від держави та очікувати справедливого та ефективного захисту з боку держави у судовому порядку. Враховуючи, що права позивача є порушеними, таке порушення є триваючим та обов`язок по відновленню порушених прав не залежить від позивача, суд вважає справедливим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Вказана шкода полягає у підтверджених у судовому засіданні моральних стражданням та переживаннях позивача, що виникли у зв`язку з допущеною бездіяльністю відповідача - військової частини НОМЕР_1 , яка призвела до негативних наслідків.
З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково, відмовляючи у задоволення позову щодо відповідача Міністерства оборони України.
За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині, тому позов підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 8462,44 грн., виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік в розмірі місячного грошового забезпечення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 8462,44 грн., грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 7031,32 грн. (місячне грошове забезпечення) та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 7031,32 грн. без оподаткування зазначеної суми податком з доходів фізичних осіб та військовим збором.
Стягнути з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму компенсації моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник