Справа № 522/17798/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/17798/18

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Бойчук А.Ю.
Дата ухвалення рішення 08.10.2018 р.

Місце ухвалення: м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.

За участю: секретаря Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулось до суду з позовом до громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому позивач просив: затримати громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись зокрема, на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення заявлених вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як зазначено позивачем та вбачається з наявного в матеріалах справи рішення про примусове повернення, 27.09.2018 року працівниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Центральний аеропорт, 1, «Аеропорт-Одеса», було виявлено громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який порушив правила перебування іноземців на території України, а саме у останнього були відсутні документи на право проживання в Україні.

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень у відповідача ГУ ДМС України в Одеській області було встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні.

Так, перевіркою позивачем встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України в жовтні 2001 року через КПП «Аеропорт-Бориспіль» по паспорту громадянина Вєтнам для виїзду за кордон. У 2005 році ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні, вид. ВГІРФО УМВС України в Одеській області. 25.02.2008 року дозвіл на імміграцію громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, було скасовано на підставі висновку про скасування дозволу на імміграцію. На час виявлення останнього на території України відповідач перебуває незаконно.

Як зазначено позивачем та вбачається з наявного в матеріалах справи рішення про примусове повернення, 27.09.2018 року у відношенні відповідача ГУДМС України в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення, а саме за порушення правил перебування іноземців в Україні - проживання без документів на право проживання в Україні.

На підставі вказаного протоколу, згідно ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення, ГУДМС України в Одеській області, постановою від 27.09.2018 року, на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що 27.09.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 411 про примусове повернення у країну походження громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано його покинути територію України у термін до 28 вересня 2018 року.

Згідно розписки наявної в матеріалах справи другий примірник рішення про примусове повернення був отриманий відповідачем 27.09.2018 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 03.10.2018 року, не погодившись із наведеним рішення про примусове повернення, відповідач оскаржив його до суду (справа № 522/17648/18).

Станом на теперішній час рішення у цій справі судом не прийнято.

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв'язку із тим, що відповідач рішення про примусове повернення не виконав, територію України не покинув, 08.10.2018 року ГУДМС України в Одеській області звернулось до суду з позовом про примусове видворення відповідача за межі території України (справа № 522/17799/18).

Вказана справа перебуває на розгляді Приморського районного суду м. Одеси та станом на момент апеляційного розгляду даної справи рішення у наведеній справі не прийнято.

Окрім того, 08.10.2018 року ГУДМС України в Одеській області звернулось до суду з даним позовом про затримання громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволені позовних вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, посилаючись на наявність у відповідача міцних соціальних зв'язків, перебування на його утриманні дитини, яка народжена на території України, тобто наявність у відповідача сім'ї, мети та підстав для подальшого проживання на території України. Суд першої інстанції зазначив, що наявні підстави для висновку, що затримання відповідача призведе до втручання в право на сімейне життя останнього. В той час, як належних та допустимих доказів на підтвердження того, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб суду не надано.

Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за правилами ч. 1 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Таким чином, положення ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначають, як види заходів, що можуть бути застосовані судом до іноземця або особи без громадянства, що вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, так і мету застосування таких заходів, а також чітко визначають підстави для їх застосування.

В резолютивній частині заявленого позову позивач просить: затримати громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Тобто, позивач звернувся до суду з даним позовом про застосування такого заходу, як затримання іноземця.

Також позивачем визначено в якості мети застосування такого заходу - ідентифікація та забезпечення видворення за межі території України.

Проте, позивачем не враховано, що за наведених правил ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно іноземця щодо якого поданий позов про його примусове видворення може бути застосований такий захід як затримання за наявності обґрунтованих підстав вважати, що такий іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення.

Як на підставу вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, позивач послався на відсутність у останнього паспортного документу.

Проте, до заявленого позову самим позивачем додано належним чином засвідчену копію паспортного документу відповідача для виїзду за кордон.

Так само в ході апеляційного розгляду справи підтверджено наявність у відповідача паспортного документу для виїзду за кордон.

Зазначені обставини повністю спростовують доводи позивача про відсутність у відповідача паспортного документу та свідчать про відсутність підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення з підстав відсутності документу, що дає йому право на виїзд з території України.

Інших доводів, які б давали б підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, позивачем не наведено.

Що стосується посилань позивача, як на мету подання даного позову щодо затримання відповідача, на необхідність ідентифікації відповідача, то як вже зазначалось колегією суддів до заявленого позову самим позивачем додано належним чином засвідчену копію паспортного документу відповідача для виїзду за кордон та в ході апеляційного розгляду справи підтверджено наявність у відповідача документу, що дає йому право на виїзд з території України, що спростовує доводи позивача про відсутність такого документу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем складено та видано відповідачу довідку, в якій визначені його дані, зокрема, щодо П.І.Б., дату народження.

Інших підстав для подання заявленого позову та затримання позивача на шість місяців позивачем не надано.

Водночас, відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

У п. 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08), вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Європейський суд наголосив, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

За таких обставин, на підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що звертаючись до суду з даним позовом позивачем не дотримано сукупності обставин та підстав, за яких такий позов може бути поданий, а наведені позивачем обставини, як на підставу для застосування такого заходу, як затримання відповідача, спростовані в ході судового розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову та затримання відповідача.

Також, вирішуючи спірне питання та доходячи висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову про затримання відповідача, колегія суддів враховує, що відповідач прибув на територію України в жовтні 2001 року через КПП «Аеропорт-Бориспіль» по паспорту громадянина Вєтнам для виїзду за кордон.

Як зазначає сам позивач та підтверджується матеріалами справи, у 2005 році ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні, вид. ВГІРФО УМВС України в Одеській області.

Водночас, як вказано позивачем та підтверджено копією висновку про скасування дозволу на імміграцію, 25.02.2008 року дозвіл на імміграцію громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, було скасовано на підставі висновку про скасування дозволу на імміграцію.

Разом з тим, відповідач вказує, що не отримував висновок про скасування йому дозволу на імміграцію та про його існування дізнався після його затримання, та подання відносно нього позовів про видворення і затримання.

Доказів зворотного позивачем не надано.

При цьому, відповідач вказував про те, що має намір оскаржувати у встановленому законом порядку прийнятий відносно нього висновок про скасування дозволу на імміграцію після ознайомлення з ним.

Також, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач оскаржив до суду рішення про його примусове повернення, не виконання якого стало підставою для звернення до суду із позовом про його примусове видворення та в подальшому із даним позовом про затримання відповідача.

Рішень щодо оспорення рішення про примусове повернення та про примусове видворення відповідача судами станом на теперішній час не прийнято.

Крім того, згідно матеріалів справи, за рішенням Біляївського районного суду Одеської області у справі № 2-1626/10 відповідачу заборонено виїзд за кордон України до виконання ним своїх зобов'язань та до закінчення провадження по справі.

Доказів зняття вказаних заходів забезпечення позову, виконання зобов'язань, про які йдеться у цьому рішенні суду, позивачем не надано.

В свою чергу, в ході апеляційного розгляду справи, відповідачем вказано, що ним зобов'язання, про які йдеться у наведеному рішенні суду, у повному обсязі не виконано.

З огляду на викладене у сукупності та враховуючи, що позивачем не наведено жодних обґрунтованих підстав для задоволення заявленого позову та прийняття рішення про затримання відповідача строком на шість місяців, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 271, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 15.11.2018 р.

Головуючий суддя: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька