Справа № 826/17908/17
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмишиної О.М.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання дій незаконними, визнання протиправним та скасування розпорядження, -

У с т а н о в и л а:

ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» звернулося у суд із позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у якому просило: визнати дії відповідача щодо прийняття розпорядження №3798 від 19 вересня 2017 року незаконними, визнати протиправним та скасувати розпорядження №3798 від 19 вересня 2017 року.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що твердження відповідача про те, що позивач не надав інформацію, яке суттєве значення має неподана страхувальником інформація, є необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам ст. 989 ЦК України, ст. ст. 18, 21 Закону «Про страхування» та свідчить про втручання відповідача у господарську діяльність позивача. Також, позивач вказує на те, що відповідач не має права тлумачити умови договору страхування, визначати інформацію, що має суттєве значення для страховика для оцінки страхового ризику, а також переглядати рішення страховика про відмову у страховій виплаті, а тому відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження вийшов за межі наданих йому повноважень.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3798 від 19 вересня 2017 року. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Судове рішення умотивовано тим, що страхувальником не було надано інформацію про об'єкт страхування, що має істотне значення для оцінки страхового ризику, тому страховиком правомірно прийнято рішення про відмову у страховій виплаті. Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено суду правомірність прийняття оскаржуваного розпорядження.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване розпорядження виконане позивачем, є одноразовим актом індивідуальної дії та не передбачає в подальшому правових наслідків для позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційним судом розглянуто справу в порядку письмового провадження згідно ч. 2 ст. 313, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції установлено, що відповідачем 19 вересня 2017 року прийнято розпорядження №3798 про застосування заходу впливу до ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», яким зобов'язано позивача усунути порушення законодавства про фінансові послуги та вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушень, зазначених у констатуючій частині цього розпорядження, та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень та вжиті заходи з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 30 жовтня 2017 року.

Уважаючи, рішення відповідача протиправним, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 21 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1070/2011 (далі по тексту - Положення №1070/2011), Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань: проводить у межах своїх повноважень самостійно або разом з іншими уповноваженими органами виїзні та безвиїзні перевірки діяльності фінансових установ; встановлює згідно із законом порядок та умови застосування заходів впливу; приймає та надсилає фінансовим установам і саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження (приписи) щодо усунення порушень законодавства про фінансові послуги, вимагає надання необхідної інформації та документів (підпункти 36, 39, 41 пункту 4 Положення).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ч. 1 ст. 6 цього Закону добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з частинами 2, 16 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку; страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Договір страхування повинен містити, зокрема: перелік страхових випадків; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про страхування» правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування.

Правила страхування повинні містити, зокрема: перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків; порядок і умови здійснення страхових виплат; причини відмови у страховій виплаті або виплаті страхового відшкодування; особливі умови.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний: 1) ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; 2) протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; 3) при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом; 4) відшкодувати витрати, понесені страхувальником при настанні страхового випадку щодо запобігання або зменшення збитків, якщо це передбачено умовами договору; 5) за заявою страхувальника у разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий ризик, або збільшення вартості майна переукласти з ним договір страхування; 6) не розголошувати відомостей про страхувальника та його майнове становище, крім випадків, встановлених законом; 7) надавати відповідним підрозділам Національної поліції інформацію про укладення договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підлягають обов'язковому технічному контролю. Умовами договору страхування можуть бути передбачені також інші обов'язки страховика.

Пунктом 35 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року №913, передбачено, що фінансова установа зобов'язана виконувати укладені нею договори з надання фінансових послуг і під час укладання, виконання та припинення дії таких договорів дотримуватися вимог, визначених книгою п'ятою Цивільного кодексу України та законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.

З матеріалів справи убачається, що на адресу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, надійшли письмові звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо неналежного виконання ПрАТ «АСК «ІНГОУкраїна» зобов'язань за договорами страхування.

31 липня 2017 року Комісія на адресу позивача надіслала вимогу №5669/13-8 щодо надання інформації та документів, а саме: письмових пояснень стосовно результатів розгляду звернень заявників з вичерпними пакетами документів за справами, прошиті, пронумеровані та належним чином завірені; копії звіту про оцінку майна та/або інших документів, на підставі яких страховою компанією проводився розрахунок розміру страхового відшкодування.

Позивач листом №17-86 від 07 серпня 2017 року повідомив відповідачу, що страхувальником не було виконано обов'язки за договором страхування, тому страховик на підставах, визначених договором, прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що письмово повідомив страхувальника.

Зокрема, 22 березня 2017 року позивач листом №785 повідомив ОСОБА_2 про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі пунктів 12.1.10 договору та пункту 15.2.1 Правил добровільного страхування наземного транспорту (автокаско).

При цьому, відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, позивач виходив з того, що страхувальник не виконав свої обов'язки, передбачені пунктом 8.2.4 договору (договору страхувальник/водій чи їх представник зобов'язані надати страховику інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки ризику), і не надав інформацію, яка має важливе значення для оцінки страхового ризику (в заяві на страхування автомобіля від 26 квітня 2016 року страхувальником не було зазначено про факт участі автомобіля в ДТП, яке мало місце 04 квітня 2016 року, і суму збитку по ньому, що є обов'язковою умовою при подачі заяви на страхування).

22.08.2017 року відповідачем складено акт про правопорушення, вчинені позивачем на ринку фінансових пологу, у якому зазначено, що Товариство прийняло невмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за Договором щодо заявленої події, що свідчить про порушення Товариством вимог законодавства у сфері фінансових послуг, а саме: ч. 2ст. 20 Закону України «Про страхування» щодо невиконання страховиком інших обов'язків, передбачених умовами договору страхування; пункт 35 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року №913, щодо обов'язку фінансової установи виконувати укладені нею договори з надання фінансових послуг і під час укладання, виконання та припинення дії таких договорів дотримуватися вимог, визначених книгою п'ятою Цивільного кодексу України та законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.

Також, у вказаному акті відповідачем встановлено, що позивачем не надано інформацію, яке істотне значення для оцінки ризику є незаповнення в заяві на страхування рядків: кількість ДТП за останні 3 роки за участю страхувальника/водія страхувальника (у тому числі незареєстрованих в ДАІ); загальна сума збитків за останні 3 роки ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (зазначити орієнтовно за неможливості точно).

19 вересня 2017 року позивач подав заперечення на вказаний акт.

Розпорядженням відповідача від 19 вересня 2017 року №3798 зобов'язано позивача усунути порушення законодавства про фінансові послуги та вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушень, зазначених у констатуючій частині цього розпорядження, та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень та вжиті заходи з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 30 жовтня 2017 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірність прийняття вказаного розпорядження, ураховуючи наступне.

Так, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 991 Цивільного кодексу України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку.

За ст. 26 Закону України «Про страхування» умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обгрунтуванням причин відмови.

Відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку.

Згідно ч. 2 ст. 989 Цивільного кодексу України страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.

Аналогічне положення відображене також в пункті 8.2.4 вищенаведеного договору страхування.

Відповідно до п. 12.1.10 договору страхування підставою для відмови страховика у здійсненні страхового відшкодування є якщо страхувальник, водій чи їх представник не виконав обов'язків, передбачених умовами договору страхування (п.8 договору).

Матеріалами справи підтверджується, що страхувальник не надав інформацію, яка має важливе значення для оцінки страхового ризику (незважаючи на те, що форма заяви на страхування містила такі запитання), а саме: в заяві на страхування автомобіля від 26 квітня 2016 року страхувальником не було зазначено про факт участі автомобіля в ДТП, яке мало місце 04 квітня 2016 року, і суму збитку по ньому, що є обов'язковою умовою при подачі заяви на страхування.

Таким чином, оскільки страхувальником не було надано інформацію про об'єкт страхування, що має істотне значення для оцінки страхового ризику, відмовляючи у здійсненні страхового відшкодування за страховим випадком, позивач не порушив ч. 2 ст. 20 Закону України «Про страхування» щодо невиконання страховиком інших обов'язків, передбачених умовами договору страхування та пункт 35 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року №913, щодо обов'язку фінансової установи виконувати укладені нею договори з надання фінансових послуг і під час укладання, виконання та припинення дії таких договорів дотримуватися вимог, визначених книгою п'ятою Цивільного кодексу України та законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.

Доводи відповідача стосовно того, що 13 грудня 2016 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором по попередньому страховому випадку, колегія суддів не приймає до уваги, позаяк такі не підтверджені належними письмовими доказами.

Також не заслуговують на увагу покликання апелянта в апеляційній скарзі на те, що оскаржуване розпорядження виконане позивачем, є одноразовим актом індивідуальної дії та не передбачає в подальшому правових наслідків для позивача. Позаяк, вказане розпорядження породжує для позивача правові наслідки у вигляді зобов'язання його здійснити страхове відшкодування за вищевказаним договором страхування.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Кузьмишина
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест