Справа № 826/7676/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2018 року

Київ

справа №826/7676/17

адміністративне провадження №К/9901/53987/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український виробничо-будівельний Альянс «Центр»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 (судді Глущенко Я.Б., Кузьмишина О.М., Пилипенко О.Є.)

у справі № 826/7676/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український виробничо-будівельний Альянс «Центр»

до Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Український виробничо-будівельний Альянс «Центр» (далі - позивач, ТОВ Український виробничо-будівельний Альянс «Центр») звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві Державної фіскальної служби України (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просило суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.05.2017 № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2018 адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 16.05.2017 № та № .

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2018 та відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що операції позивача з ТОВ «Прайд Трейд Груп» мали реальний характер, що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами. Окремі недоліки первинних документів та відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність господарської операції. У разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства негативні наслідки мають наставати саме для цієї особи.

Відповідач у письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає оскаржуване судове рішення законним, обґрунтованим та прийнятим у відповідності до норм діючого законодавства, а тому просить суд касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

09.11.2018 на адресу Верховного Суду надійшло клопотання Головного управління ДФС у м. Києві про розгляд справи у відкритому судовому засіданні. При цьому, ухвалою Верховного Суду від 02.11.2018 було відмовлено у задоволенні клопотання податкового органу про участь в судовому засіданні та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 16.03.2017 по 22.03.2017, на підставі наказу від 13.03.2017 № 1845, відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статті 79 Податкового кодексу України, посадовою особою відповідача була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Україниський виробничо-будівельний Альянс «Центр» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Прайд Трейд Груп» за період з 01.11 2015 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт від 29.03.2017 № 124/26-15-14-01-05/34280208 та зроблено висновок про порушення позивачем вимог: - пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет на 155 636 грн; підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в загальній сумі 278 057 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 16.05.2017 прийнято податкові повідомлення-рішення: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 278 057 грн, з яких 278 057 грн - за основним платежем; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 194 545 грн, з яких 155 636 грн - за основним платежем та 38 909 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Як слідує з акту перевірки від 29.03.2017 № 124/26-15-14-01-05/34280208 підставами для визначення позивачу зазначених податкових зобов'язань слугували висновки перевіряючих про неправомірність формування позивачем складу витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським взаємовідносинам із ТОВ Прайд Трейд Груп», відносини з яким були об'єктом перевірки, оскільки, на переконання податкового органу, угоди укладені позивачем із зазначеним контрагентом не мають мети реального настання правових наслідків обумовлених змістом правочинів. При цьому податковий орган посилався на інформацію наявну в ЄРПН, листі Міжрегіонального Головного управління ДФС - Центрального офісу з ОВП від 25.01.2016 № 102/7/28-10-07-01-11 (вх. 05.02.2016 № 6917/7), аналітичній системі «Податковий блок», базах даних ДФС України ІС «Податковий блок».

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується належним чином та в повному обсязі виконання укладених позивачем зі своїми контрагентом правочинів, а відповідач, як суб'єкт владних повноважень, враховуючи, що висновки викладені в акті податкової перевірки не узгоджуються з нормами матеріального права, не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надані позивачем документи на підтвердження реальності господарських операцій з ТОВ Прайд Трейд Груп» в сукупності не дають підстав для висновків про реальний характер господарських операцій, оскільки з їх змісту неможливо встановити зміст та обсяг господарських операцій.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг .

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, для формування податкового кредиту необхідно наявність кількох підстав, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку. Правильність відображення в податковому обліку господарських операцій відповідно до їх реального змісту повинна здійснюватись виключно на підставі норм податкового законодавства. А відтак, якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображено в укладених платником податків договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Отже, формування суб'єктом господарювання податкового кредиту та витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість судам необхідно з'ясувати, зокрема: - рух активів у процесі здійснення господарської операції; - установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; - установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. В обов'язковому порядку необхідно дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про неможливість встановити повний зміст та обсяг господарської операції з контрагентом позивача, відсутність ділової мети у діях платника податку, тощо.

При цьому, податковий орган посилався на податкову інформацію, згідно з якою виявлено розбіжності у номенклатурі виписаних податкових накладних позивача та його контрагента. Судом першої інстанції не було перевірено наявність у контрагента позивача основних засобів та трудових ресурсів, необхідних для вчинення дій, що ставлять під сумнів зміст відповідних операцій. При цьому, суд апеляційної інстанції всупереч положенням частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України поклав обов'язок доказування та спростування вказаних доводів податкового органу на позивача.

Суд першої інстанції в свою чергу зазначив, що податковим органом в межах перевірки позивача не було надано оцінки первинним документам, складених в межах господарських операцій з ТОВ «Прайд Трейд Груп». При цьому, належної оцінки наданим позивачу документам не надав. Суд же апеляційної інстанції формально віднісся виключно до оцінки наданих позивачем документів, не дослідивши при цьому інших обставин, які б могли свідчити про реальність господарських операцій, таких як установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку, наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку, можливість виконання контрагентом позивача господарських операцій чи факту залучення третіх осіб для виконання таких.

Ухвалюючи судові рішення по справі, суди попередніх інстанцій посилались на докази, які є обов'язковими але не вичерпними, оскільки предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій (виконання робіт, придбання товарів).

В даному випадку судами попередніх інстанцій не в повній мірі досліджено обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та його контрагентом, не встановлено, чи спричинили господарські операції між позивачем та його контрагентами реальні зміни в майновому стані позивача.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку. Підстави та порядок проведення документальних позапланових перевірок визначено положеннями статті 78 Податкового кодексу України. Однак, судами попередніх інстанцій не було встановлено та не вбачається з акта перевірки, які обставини, передбачені статтею 78 Податкового кодексу України, слугували підставою для проведення перевірки. Наказ про проведення перевірки в матеріалах справи відсутній.

Також, згідно частини 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України ( в редакції на момент звернення до суду з позовом) оригінали письмових доказів, що є у справі, повертаються судом після їх дослідження, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи, або після набрання законної сили судовим рішенням у справі за клопотанням осіб, які їх надали. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Відповідно до частин 1, 2,4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Однак, судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки щодо відповідності наявних в матеріалах справи письмових доказів вимогам вказаних положень процесуального закону.

Таким чином, в умовах дії такого принципу адміністративного судочинства, як офіційне з'ясування усіх обставин справи, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору та сприяючи сторонам у поданні та витребуванні необхідних для цього доказів.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, суд не позбавлений можливості витребувати докази за власною ініціативою на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український виробничо-будівельний Альянс «Центр» задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 у справі № 826/7676/17 скасувати.

Справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис) І.А. Васильєва
Судді: (підпис) С.С. Пасічник
(підпис) В.П. Юрченко