Справа № 806/2178/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2018 року

Київ

справа №806/2178/17

адміністративне провадження №К/9901/4699/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача Бевзенка В.М.,

суддів - Шарапи В.М., Данилевич Н.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року (прийняту у складі колегії суддів Черняхович I.E., Черноліхов СВ., Попової О.Г.)

та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року (прийняту у складі колегії суддів Шевчук С.М., Мацького Є.М., Шидловського В.Б.)

у справі №806/2178/17

за позовом ОСОБА_2

до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Житомирської області

про визнання дій неправомірними, стягнення суддівської винагороди та середнього заробітку за весь час затримки,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- визнати дії відповідачів щодо зменшення виплати суддівської винагороди (заробітної плати) за вересень-грудень 2014 року та січень-березень 2015 року неправомірними;

- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 суддівську винагороду (заробітну плату) в розмірі 19261,03 грн. та середній заробіток за весь час затримки, починаючи з дня звільнення по день ухвалення рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що при проведенні повного розрахунку при звільненні було виявлено, що залишилася невиплаченою заборгованість із суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по березень 2015 року в сумі 19261,03 грн., яка відображена в її особовому рахунку. Позивач вважає, що протягом вказаного періоду жодних змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо обмеження розміру суддівської винагороди не вносилося, а тому правових підстав для її обмеження при виплаті не було. Про це зазначено в рішення Конституційного суду України від 08 червня 2016 року. Не проведення в день звільнення розрахунку в повному обсязі, на думку Позивача, тягне за собою наслідки, передбачені статті 117 Кодексу законів про працю України.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанції

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Апеляційного суду Житомирської області щодо невиплати ОСОБА_2 суддівської винагороди в повному обсязі за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року.

Стягнуто з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_2 заборгованість з суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року в сумі 1514,55 грн.

Стягнуто з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року скасовано постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року в частині визнання протиправними дії Апеляційного суду Житомирської області щодо невиплати ОСОБА_2 суддівської винагороди в повному обсязі за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року та стягнення з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_2 заборгованість з суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року в сумі 1514,55 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 грн., прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено у задоволені позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву до неї

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях норм матеріального та процесуального права, вважає їх незаконним та необґрунтованим, просить постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року скасувати, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ

ОСОБА_2 з 01 квітня 2011 року по 03 липня 2017 року працювала на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області. Позивачу нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода за період із вересня 2014 року по березень 2015 року з урахуванням обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, передбаченого Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" від 31 липня 2014 року та Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України " від 28 грудня 2014 року.

Так, відповідно до дослідженої судом довідки Апеляційного суду Житомирської області про заробіток позивача встановлено, що її суддівська винагорода за вересень 2014 року була скорегована в сторону зменшення на загальну суму 487,20 грн, за жовтень того ж року - на 466,02 грн, за листопад - на 180,04 грн і за грудень - на 381,29 грн, за січень 2015 року - на 6471,28 грн, за лютий 2015 року - на 6577,20 грн, за березень 2015 року - на 4698,00 грн, а всього на загальну суму 19261,03грн.

Позивач вважає правомірним таке обмеження максимального місячного розміру її суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, передбаченого пунктом 6-4 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" від 31 липня 2014 року №1622-VII (далі - Закон №1622- VII), Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року №79-VIII.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо відсутності правових підстав для обмеження розміру його суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року 15 розмірами мінімальної заробітної плати, враховуючи наступне.

Положеннями пункту 14 статті 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Частиною першою статті 129 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній до 01 січня 2015 року, передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин другої та третьої статті 129 цього Закону суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

31 липня 2014 року прийнято Закон України № 1622-VII Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» далі - Закон № 1622-VII), підставою чого стала складна економічна ситуація, що склалася в України в 2014 році, для зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від Міжнародного валютного фонду є ухвалення нових змін до бюджету.

Законом № 1622-VII Прикінцеві положення Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-4, яким обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Визначене Законом № 1622-VII обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог статті 129 Закону № 2453-VI.

Разом з тим, відповідно до частин другої та третьої статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Отже, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно частини першої статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Разом з тим, Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010" (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, судом першої та апеляційної інстанцій було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами процесуального права. У зв'язку з цим, Суд робить висновок, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 242, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М.Бевзенко

Судді В.М.Шарапа

Н.А.Данилевич