Справа № 520/8419/18
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

14 листопада 2018 р. № 520/8419/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахування заяви про уточнення позовних вимог просить суд стягнути з Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати довічного грошового утримання в загальній сумі 46245 грн. 16 коп. за період з 30.05.2018 по 31.07.2018.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона звернулась до відповідача за призначенням довічного грошового утримання судді у відставці та останнім відповідно до рішення про призначення пенсії від 06.07.2018 № 07 було призначено довічне грошове утримання в розмірі 22 400 гри. 00 коп. з 30.05.2018. Однак, вперше виплата була здійснена відповідачем 23.08.2018 в сумі 22400,00 грн. за серпень 2018 року. На усне звернення позивача їй було повідомлено, що довічне грошове утримання за 2 дні травня, червень, липень 2018 року не будуть виплачені з огляду на те, що вона має статус внутрішньо перемішеної особи. В подальшому позивачем було отримано лист відповідача, яким із посиланням на положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335, повідомлено, що невиплачені суми є заборгованістю і будуть виплачені при прийнятті відповідних підзаконних-нормативних актів. На думку позивача, відповідач таким чином порушив її права на своєчасне отримання сум довічного грошового утримання судді за відповідний період, оскільки їх виплата не може бути повязана із наявністю у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 08.10.2018 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому останнім вказано, що управління із позовом не погоджується, оскільки виплата сум заборгованості з пенсійних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються у органі, що їх здійснює, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України у постанові від 22 серпня 2018 р. № 649, а саме Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, яким визначено механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету. З огляду на вищевикладене, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд зазначає, що відповідно до положень ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 відповідно до паспортного документу серії ЕК №634352, виданого Ленінським РВ УМВС України у Луганській області, є громадянкою України.

Зі змісту позову вбачається, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку у Управлінні праці та соціального захисту населення Адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, що підтверджується довідкою від 07.11.2016 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як вбачається зі змісту позову, ОСОБА_1, звернулась 30.05.2018 до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова за призначенням довічного грошового утримання судді у відставці.

Суд зазначає, що умовою призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання судді, згідно з Законом України Про судоустрій та статус суддів є його відставка (звільнення з посади судді за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням).

Відповідно до рішення про призначення пенсії від 06.07.2018 № 07 відповідачем було призначено позивачу довічне грошове утримання в розмірі 22400 грн. 00 коп. з 30.05.2018 року.

Також з наданого представником відповідача відзиву на позов вбачається, що 30.05.2018 року позивач також звернулась до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання, у розмірі 86 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, виходячи із заробітної плати, яка враховується при призначенні щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, склала 28000 грн. у тому числі: оклад - 16000 грн., надбавка за вислугу років 70 % - 11200 грн., інші виплати, які враховуються при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання, перебування на адміністративній посаді в суді, заступник голови суду (5%) - 800 грн. відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 73 від 29.05.2018 року.

Така заява була мотивована тим, що при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання управлінням не було враховано періоди роботи прокурора цивільно-судового відділу прокуратури Луганської області тривалістю 6 років 5 місяців 22 дні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 по справі № 2040/6055/18 за позовом ОСОБА_1 Індустріальне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова зобовязано зарахувати до спеціального стажу роботи 6 років 5 місяців 22 дні на посаді прокурора, старшого прокурора відділів прокуратури Луганської області та роботи суддею 17 років 4 місяці 26 днів, загалом 23 роки 10 місяців 18 днів, зобовязано починаючи з 30.05.2018 року, нарахувати і виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86 % від суддівської винагороди судді місцевого суду, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування.

Як повідомлено представником відповідача, вищезазначене рішення суду виконане в повному обсязі та з дотриманням вимог чинного законодавства. Виникла заборгованість нарахована, але не виплачена

При цьому, в адміністративному позові позивачем зазначено, що вперше виплата довічного грошового утримання судді у відставці була здійснена 23.08.2018 в сумі 22400 грн. 00 коп. за серпень 2018 року.

На усне звернення до відповідача позивачу було повідомлено, що довічне грошове утримання за 2 дні травня, червень, липень 2018 року не будуть виплачені з огляду на наявність у позивача статусу внутрішньо перемішеної особи.

Матеріали справи свідчать, що 03.09.2018 року позивач звернулась зі скаргами до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова та Головного Управління Пенсійного фонду України у Харківській області на неправомірні дії органу Пенсійного фонду України щодо порушення її права на отримання довічного грошового утримання.

Листом від 11.09.2018 року №12738/460201 Індустріальним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова повідомлено позивача про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 призначення та продовження виплати пенсій за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного пенсійного страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 509 (зі змінами). Також вказано, що порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 р. № 365. Отже, як вказано у листі виплата пенсії, в тому числі сум за минулий період, провадитиметься відповідно до порядку, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 р. № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №335).

На думку позивача, вказаним відповідач порушив її права на своєчасне отримання належних їй сум довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки обмежуючи її право на щомісячне довічне грошове утримання територіальний орган Пенсійного фонду України керувався п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, в якому вказано, що орган, який здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Також позивачем вказано, що ця постанова не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки питання призначення та виплати пенсійних виплат не може регулюватися підзаконними актами.

Отже, відповідно до розрахунку позивача сума заборгованості за період з 30.05.2018 року по 31.07.2018 року складає 46245,16 грн., що складається з наступних сум: 1445,16 грн. за два дні травня 2018 року, по 22400,00 грн. за червень та липень 2018 року. Вказану позивач просить суд стягнути з відповідача.

Надаючи правову оцінку доводам позову і заперечень проти нього, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як визначено Європейською соціальною хартією (переглянутою), 1996 року, згода на обов'язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами "досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися" права та принципи, що закріплені у Хартії.

При цьому, положеннями ст.8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положеннями ст.4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

В той же час, положеннями ч.3 ст.4 Закону №1058-IV передбачено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, відповідно до якого виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 5 Закону №1058-IV вказаний закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Суд зазначає, що спеціальним законом щодо забезпечення суддів у відставці є Закон України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", на підставі позивачу було призначено довічне грошове утримання.

Отже, відповідно до положень ч. 5 ст. 142 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закону № 1402-VІІІ) пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Як передбачено положеннями ст. 45 Закону № 1058-ІV пенсія призначається з дня звернення з відповідною заявою. Документи про призначення пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає відповідне рішення.

Відповідно до приписів ст. 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до пункту 2 розділу V Виплата щомісячного довічного утримання та її припинення Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-12. виплата щомісячного довічного утримання припиняється у випадках, передбачених статтею 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (надалі Закон № 1058-IV). Порядок виплати щомісячного довічного утримання у разі поновлення його виплати, за минулий час, за час перебування особи на повному державному утриманні, за час перебування в місцях обмеження або позбавлення волі, у разі виїзду на постійне місце проживання за кордон, утримання надміру виплачених сум та відрахувань зі щомісячного довічного утримання здійснюється у порядку, передбаченому Законом № 1058-IV (статті 46-50).

З матеріалів справи вбачається, що позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Отже, відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

При цьому, суд зазначає, що зі змісту відзиву на позов вбачаються посилання відповідача на обставини того, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а саме, п.15 викладено в такій редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.", а п.18 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.".

Також судовим розглядом справи встановлено, що відповідач обґрунтовуючи власну правову позицію, посилається на положення постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 649, якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, яким визначено механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Суд зазначає, що відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Як передбачено положеннями п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Зі змісту наявної в матеріалах справи відповіді відповідача на скаргу позивача вбачається, що відповідач, зокрема, посилається на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 р. № 365, якою затверджено Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, та постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 649, якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, однак суд зазначає, що такі посилання відповідача не можуть бути враховані судом як належні, оскільки не свідчать про обставини того, що невиплата щомісячного довічного грошового утримання судді позивачу відбулася з підстав, визначених Законом № 1058-IV.

В той же час, суд зазначає, що жодних змін до Закону №1058-IV та Закону №1402-VІІІ з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, чи суддям у відставці Верховною Радою не приймалось.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, суд приходить до висновку, що враховуючи відсутність у відповідача заперечень стосовно належності позивачу сум щомісячного довічного грошового утримання судді, право позивача на отримання вказаних сум за період з 30.05.2018 року по 31.07.2018 року, визначатися безпосередньо положеннями Закону №1058-IV та Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, а отже підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що відповідні суми слід вважати "майном" у значенні цього положення.

Вказані обставини свідчать про те, що невиплата вказаних належних позивачу сум є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена і в рішенні ЄСПЛ по справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014 (за заявою №68385/10 та №71378/10), відповідно до якої, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Враховуючи наведене наявні підстави вважати, що у позивача наявні "законні сподівання", оскільки останній отримав право на такі суми відповідно до Закону №1058-IV та Закону № 1402-VІІІ.

Крім того, з приводу доводів представника відповідача стосовно наявності у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи, суд зазначає, що Конституційним Судом України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Також у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейським судом з прав людини вказано, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

Отже, суд зазначає, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому вищевказані доводи представника відповідача не можуть вважатися належним доказом правомірності невиплати позивачу сум щомісячного довічного грошового утримання судді.

З врахуванням вищевикладеного суд зазначає, що оскільки суми щомісячного довічного грошового утримання судді, заявлені позивачем до стягнення нараховані відповідачем, проте не виплачені, що і послугувало підставою для звернення до суду, то належним способом захисту порушених прав позивача, на думку суду, є саме стягнення з Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати довічного грошового утримання в загальній сумі 46245 грн. 16 коп. за період з 30.05.2018 по 31.07.2018.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: вул. Херсонська, 1/4, м. Луганськ, 91011; місце фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (просп. Московський, 198/3, м. Харків, 61082) про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати довічного грошового утримання в загальній сумі 46245 (сорок шість тисяч двісті сорок пять) грн. 16 коп. за період з 30.05.2018 року по 31.07.2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: вул. Херсонська, 1/4, м. Луганськ, 91011; місце фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, інд. номер НОМЕР_1) сплачену суму судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (просп. Московський, 198/3, м. Харків, 61082, ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.