Справа № 817/1092/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1556/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Кухтея Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2018 року прийняте суддею Зозуля Д.П. в м. Рівне у справі № 817/1092/18 за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася з адміністративним позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірними відмови Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за віком в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, збільшений у відповідності до частини 2 пункту 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIІІ та 126,82 грн. підвищення за відстрочку згідно ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області нараховувати та виплачувати пенсію за віком, ОСОБА_1, в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законах України про Державний бюджет України на відповідний рік, збільшений у відповідності до частини 2 пункту 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIІІ та 126,82 грн. підвищення за відстрочку згідно ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дня подання позову до суду;

- зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області здійснити донарахування та виплатити недонараховану пенсію за віком, ОСОБА_1, за минулі періоди в розмірі 1209,12 грн.;

- стягнути з Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на її користь моральну шкоду в розмірі 5 000,00грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд виходив з того, що на дату призначення пенсії (04.08.2017 року) - виповнилося 58 років.

Згідно розпорядження, розрахунок пенсії позивачу проведено за новою формулою, станом на 01.10.2017 року і становить 626,27 грн. та здійснено доплату в сумі 599,86 грн., тобто до встановленого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

У відповідності до ч. 3 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та беручи до уваги страховий стаж позивача 25 років 5 місяців, що складає страховий стаж меншої тривалості ніж передбачено ч. 1 цієї ж статті, тому пенсія за віком встановлена в розмірі, пропорційному наявному стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком (1452 грн)., тому така становить 1226,13 грн.

Щодо моральної шкоди, то судом встановлена відсутність протиправності діяння і вини відповідача, тому подібна вимога задоволенню не підлягає.

Не погодившись із даним судовим рішенням, стороною позивача подано апеляційну скаргу, де вказується на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та постановити рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги покликання маються на те, що враховуючи пропорційність, розраховано пенсію у розмірі 1226,13 грн., а не 1452 грн. (мінімальна пенсія за віком). Разом з тим мала бути призначена пенсія в сумі 1452, що дорівнює мінімальному розміру пенсії, а отже прожитковому мінімуму.

Встановлення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність і не мають повного страхового стажу (для жінок 30 років) в сумі 1373 грн., а для тих хто має повний страховий стаж 1452 грн. грубо порушує ЗУ «Про прожитковий мінімум».

Отже, особа яка втратила працездатність з незалежних від неї обставин ( в тому числі за віком), повинна отримувати пенсію на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму.

Також на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, покликання якого маються на те, що із набранням чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо підвищення пенсій», передбачено перерахунок раніше призначених пенсій з 01.10.2017 року з використання показника прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, станом на 01.12.2017 року (1373 грн.), збільшеного на 79 грн. Застосовується для осіб яким пенсії призначені до 01.10.2001 року при стажі 20 років у жінок і 25 років у чоловіків та для призначення після вказаної дати, при стажі 30 років у жінок і 35 років у чоловіків та для осіб з інвалідністю.

Позивачу пенсія по віку призначена з 04.09.2017 року з урахуванням страхового стажу 25 років 04 місяці (неповного). Згідно ч. 3 ст. 28 згаданого вище Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком при подібній ситуації встановлюється в розмірі, пропорційно наявного страхового стажу, виходячи з мінімальної пенсії за віком.

Основний розмір пенсії позивача склав 626,27 грн. та на виконання вимог Закону № 1058 щодо визначення розміру пенсії пропорційно до наявного страхового стажу виходячи з мінімального розміру пенсії по віку (з 01.10.2017 року - 1542 грн.) склав 1226,13 грн. До визначеного розміру пенсії здійснюється доплата 93,94 грн. підвищення відповідно до ч. 3 ст. 29 вказаного Закону за більш пізній вихід на пенсію ( 626,270 грн. *15%) та адресна допомога 52,93 грн. (до розміру 1373 грн.).

Отже, нарахування відповідає вимогам законодавства. Щодо моральної шкоди, вимоги є безпідставними.

18.10.2018 року надійшла відповідь на відзив, де зазначається, що розмір пенсії, враховуючи 126.82 грн. - доплата за більш пізній вихід на пенсію, відповідно до вказаного Закону - є меншим за розмір прожиткового мінімуму.

Ч. 3 ст. 28 Закону « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не застосовується відносно осіб, розмір пенсії в яких менший прожиткового мінімуму, позаяк суперечить ст. 46 Конституції України.

Отже, починаючи з жовтня 2017 року розмір пенсії за віком мав би становити 1452 грн. + 126,82 грн. - доплата за більш пізній вихід на пенсію.

У зв'язку з тим, що позивач досягла пенсійного віку, тобто є непрацездатною особою, тому є законною вимога про перерахунок пенсії з використання прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, установлений на 01.12.2017 року збільшений на 79 грн. відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсій страхування», із змінами внесеними ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».

Отже безпідставно не збільшено розмір пенсії.

Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю апеляційний суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, 04.09.2017 року призначено пенсію за віком, згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 (надалі - ЗУ №1058-ІV), що підтверджується копією протоколу про призначення пенсії №982 від 10.08.2017 року.

Стаж роботи позивачки становить 25 років, 5 місяці, а розмір пенсійної виплати становить 1373,00грн., згідно із копії розпорядження №147685 від 07.11.2017.

На звернення позивачки до пенсійного органу щодо перевірки правильності визначення розміру пенсійної виплати, з врахуванням положень частини 2 пункту 4-3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148, відповідач повідомив позивачку, що пенсія по віку їй призначена з 04.09.2017 з урахуванням страхового стажу 25 років 4 місяці (неповного страхового стажу). На дату звернення до суду позивач має 25 років 5 місяців страхового стажу, що є меншим ніж передбачений ч.1 ст.28 Закону №1058 розмір страхового стажу, а отже не дає права на застосування абзацу другого пункту 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VII1. Відповідач повідомив позивачку, що їй розрахована пенсія за віком в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, відповідно до ч.3 ст. 28 Закону України №1058-ІV від 09.03.2003.

Відповідно до частини першої ст.26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Частиною першою ст. 28 Закону №1058-IV визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

Частиною другою названої статті передбачено, що за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Отже, наведеними нормами встановлено право на отримання особою мінімальної пенсії за віком за умови виконання двох умов - досягнення пенсійного віку та наявність необхідного страхового стажу. Поєднання вказаних умов передбачає об'єктивно обґрунтоване застосування механізму загальнообов'язкового державного пенсійного страхування з позицій настання визначених страхових ризиків (непрацездатність за віком) та економічної забезпеченості функціонування самоврядної солідарної системи фінансування (страхового стажу як періоду (строку) сплати страхових внесків для капіталізації страхової системи).

Недосягнення пенсійного віку зумовлює відмову у призначенні пенсії за відсутністю відповідного права, а наявність страхового стажу меншої тривалості тягне визначення мінімальної пенсії у розмірі пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (ч. 3 ст. 28 Закону № 1058-IV).

Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що загальний стаж позивача становить 25 років та 5 місяців, що є меншим за необхідні 30 років для отримання мінімального розміру пенсії у розмірі прожиткового мінімуму.

Щодо посилання позивача, на порушення відповідачем ст.46 Конституції України слід зазначити наступне.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.6 Закону №1058-IV, непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством. У разі якщо сукупність виплат, зазначених у частині першій цієї статті, разом з пенсійними виплатами із системи пенсійного забезпечення та іншими доходами не досягають розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для непрацездатних громадян, такі громадяни мають право на отримання державної соціальної допомоги в порядку, розмірах та за рахунок коштів, визначених законом.

При цьому, види виплат, які виплачуються за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі визначені ст.9 Закону і такими виплатами є: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника (ч.1 ст.9). За рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках Накопичувального фонду або на індивідуальних пенсійних рахунках у відповідних недержавних пенсійних фондах - суб'єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення, здійснюються такі пенсійні виплати, як довічні пенсії і одноразова виплата (ч.2 ст.9). У солідарній системі надаються соціальні послуги за рахунок коштів Пенсійного фонду. До соціальних послуг, передбачених цим Законом, належить допомога на поховання пенсіонера (ч.3 ст.9).

Отже, за рахунок коштів Пенсійного фонду виплачується пенсія, одноразова виплата (ст.56 Закону) та допомога на поховання.

З огляду на вищенаведені норми Закону №1058-IV та постанови КМУ №265, у разі відсутності необхідного стажу для призначення пенсії у розмірі прожиткового мінімуму (у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років), за рахунок коштів Пенсійного фонду виплачується пенсія, розрахована пропорційно наявному страховому стажу, а щомісячна державна адресна допомога в розмірі, що не вистачає до 949грн., виплачується за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов'язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв'язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI), та розміром пенсійних виплат. Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між участю особи в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат.

Відтак, законодавством розмежовано поняття «пенсійні виплати» від інших соціальних виплат (допомоги, доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат), виходячи з того, за рахунок яких коштів вони виплачуються (або з коштів Пенсійного фонду з Накопичувального пенсійного фонду, який формується за рахунок пенсійних внесків, сплачених учасниками накопичувальної системи пенсійного страхування, або за рахунок Державного бюджету України). Відповідно, від цього залежить, який орган є відповідальним за виплату.

Саме на виконання своїх зобов'язань у сфері соціального захисту на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, державою унормовано здійснення соціальних виплат на підставі постанови КМУ №265, Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» тощо.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що у своїй сукупності вказані норми матеріального права не суперечать один одному та ч.3 ст.46 Конституції України, і лише свідчать про право позивача звернутися до відповідного органу соціального захисту населення для отримання державної соціальної допомоги, яка б забезпечила рівень життя позивача не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого Законами про Держбюджет України на відповідний рік.

У цих правовідносинах на органи Пенсійного фонду покладено функцію здійснення пенсійних виплат за рахунок коштів Пенсійного фонду з Накопичувального пенсійного фонду та щомісячної державної адресної допомоги, джерелом якої є кошти Державного бюджету України, у зв'язку з чим перекладення обов'язку держави щодо забезпечення усім особам, які досягли пенсійного віку, рівня життя не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом, на солідарно-накопичувальну систему ПФУ суперечить принципам загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та основам соціального захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом від 31 жовтня 2018 року у справі № 148/625/17 (провадження К/9901/21919/18),.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2018 року у справі № 817/1092/18- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення виготовлено 19.11.2018 року.