Справа № 824/221/17-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 р. м. Чернівці Справа № 824/221/17-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Дембіцький П.Д., розглянув в порядку письмового провадження справу адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області про виплату заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

В поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_1 (позивач) просить (з урахуванням уточнень позовних вимог ) суд : - визнати протиправними дії Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року згідно умов трудового договору; - зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року в розмірі 29548,80 грн.; - зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію утрати частини вчасно не виплаченої заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 9917,00 грн.; - зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області здійснити нарахувати та утримання внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Управління ПФУ рівномірно за кожний місяць, в якому не була виплачена; - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 6400,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Вінницьким апеляційним адміністративним судом зобов'язано Кіцманську РДА виплатити йому середній заробіток за період з 01.11.2014 року по день постановлення судового рішення, тобто по 18.06.2015 року. Відповідач не в повному обсязі виконав зазначене судове рішення, добровільно не виконував судове рішення протягом 11 місяців. Таким чином, за період з 18 червня 2015 року день прийняття розпорядження про поновлення його на роботі, тобто по 13.05.2016 року Кіцманська районна державна адміністрація не нарахувала та не виплатила йому належні суми заробітної плати, як передбачено ст. 215 КЗпП України.

Також позивач вважає, що окрім виплати не донарахованої заробітної плати, відповідач повинен виплатити йому компенсацію утрати частини невиплаченої заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" та статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків її виплати".

Відповідачем до суду подано відзив на адміністративний позов відповідно до якого зазначив, що оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі не є оплатою праці, відповідач лише на підставі ухвали суду про виплату середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі має право провести цю виплату працівнику. А відповідно, відсутня протиправність, а також порушення строків виплати коштів частини вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги, а також справу розглядати у порядку письмового провадження.

Представники відповідача заперечували проти позову, надав пояснення суду по суті спору, а також клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч. 1 ст. 205 КАС України, у разі неявки відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

У частині 9 статті 205 КАС України зазначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України, суд вважає, що немає перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами.

З урахуванням заявлених вимог та заперечень, пояснень представників сторін, судом з метою з'ясування обставин справи неодноразово було зобов'язано сторони надати суду письмові докази на підтвердження, або спростування позовних вимог та заперечень.

Оскільки сторонами на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги не було надано достатньо доказів для встановлення повноти обставин справи, суд відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 11 КАС України (у редакції, чинній на момент витребування доказів) зобов'язував сторони надати суду письмові докази, які мали значення для розгляду справи, у зв'язку з чим розгляд справи зупинявся, відкладався, оголошувалась перерва.

Частиною 1 ст. 69 КАС України (у редакції, чинній на момент витребування доказів) передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Водночас, судом у порядку пункту 4-5 статті 11, статті 69, 71 КАС України (у редакції, чинній на момент витребування доказів) витребувано у відповідача матеріали, які стали підставою проведення атестації з подальшим звільненням позивача та інші матеріали, які стали підставою прийняття оскаржуваного наказу. Крім того, з урахуванням вимог п. 4-5 ст. 11, ст. ст. 69 КАС України (у редакції, чинній на момент витребування доказів) витребувано у позивача письмові докази - матеріали в обґрунтування позовних вимог, а також матеріали, які стали підставою прийняття рішення.

Згідно із вимогами Закону України від 03.10.2017 року №2147-VIII Кодекс адміністративного судочинства України викладено у новій редакції. Так, відповідно з п. 10 розділу VII Перехідних положень КАС України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки позивачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги не було надано належні письмові докази, що вказувало на їх недостатність для встановлення обставин справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 КАС України зобов'язував сторони ухвалами суду надати суду письмові докази в обґрунтування позовних вимог та заперечень.

Згідно частини 1 статті 72 КАС України видно, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 77 КАС України визначено, що докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Крім того, суд зазначає, що у ході судового розгляду відповідач звертав увагу на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. В обґрунтування свого твердження вказував на те, що розпорядженням відповідача від 13.05.2016 року № 79-ОС «Про поновлення ОСОБА_1П.» позивача поновлено на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури, з яким він ознайомився 16.05.2016 року. Таким чином, саме з цього часу почав сплив звернення до суду.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Статтею 8 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Зокрема у справі Bellet v. France Суд зазначив, що, стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективніш, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права ".

З урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що позивач звернувся до суду про стягнення заробітної плати відповідно до вимог Законів, оскільки роботодавцем порушено законодавство про оплату праці, що виразилось у невиплаті йому належної заробітної плати в наслідок звільнення з роботи, а звернення до суду не обмежується будь-яким строком.

З урахуванням досліджень письмових доказів, наданих пояснень представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, судом встановлено.

Розпорядженням Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 01 серпня 2003 року №45о/с ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу містобудування та архітектури райдержадміністрації, начальника районної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, з присвоєнням 13 рангу державного службовця, як такого, що пройшов за конкурсом. (а.с. 81).

З 08 липня 2004 року згідно розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 08 липня 2004 року №36о/с ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу містобудування та архітектури райдержадміністрації. (а.с. 82).

На підставі розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 10 квітня 2012 року № 48 о/с ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства районної державної адміністрації. Цим же розпорядженням йому встановлено посадовий оклад згідно із штатним розписом. Вказано, що стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 10 квітня 2012 року становить 10 років 8 місяців 10 днів із виплатою надбавки за вислугу років 20 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг. Крім того, встановлено ОСОБА_1 надбавку до посадового окладу в розмірі 50 відсотків за високі досягнення у праці з урахуванням надбавки за ранг та вислугу років. Вказано проводити виплату в межах фонду оплати праці. (а .с. 34, 83, 105).

Згідно розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 09.04.2014 року № 39 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства районної державної адміністрації за угодою сторін, згідно пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2014 року визнано протиправним та скасовано розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 09.04.2014 року № 39-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Кіцманської районної державної адміністрації. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Кіцманської районної державної адміністрації з 10 квітня 2014 року. Стягнуто з Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2014 року по 21 липня 2014 року включно.

На виконання рішення суду Кіцманською РДА Чернівецької області прийнято розпорядження від 11 серпня 2014 року №73-ос про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства районної державної адміністрації, зі змісту якого видно, що ОСОБА_1 до виконання обов'язків начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства приступає 14 серпня 2014 року, з отриманням виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2014 року по 09 травня 2014 року.

Згідно розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 31 жовтня 2014 року № 93-ос ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства районної державної адміністрації відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. (а. с. 33, 84)

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року визнано протиправним та скасовано розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 31 жовтня 2014 року № 93-ос "Про звільнення ОСОБА_1П.". Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області з 01 листопада 2014 року. Зобов'язано Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 18 червня 2015 року, включно (а. с. 86-87).

Постановою Верховного суду від 31.01.2018 року постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року, залишено без змін. (справа К/9901/1388/18- № 824/3229/14-а). (а.с. 204-208).

11.08.2015 року Голова Чернівецької обласної державної адміністрації направив Голові Кіцманської РДА для ознайомлення довідку про результати перевірки дотримання вимог законодавства Кіцманською районною державною адміністрацією в частині, порушених питань у зверненнях ОСОБА_1 для вжиття заходів реагування, відповідно до якої надано пропозиції вжити заходів забезпечення виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року. (а. с. 94-97).

13.05.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області відкрито виконавче провадження (ВП № 51103591) щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово - комунального господарства та інфраструктури Кіцманської районної державної адміністрації з 01.11.2014 року, а також зобов'язати Кіцманську РДА Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2014 року по 18.06.2015 року, включно. (а.с. 32).

Відповідачем прийнято розпорядження від 13 травня 2016 року №73-ос, яким поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2014 року на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області та зазначено про необхідність приступити до виконання обов'язків начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури з 16 травня 2016 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2014 року по 18 червня 2015 року, включно. (а. с. 9, 85).

27.05.2016 року Кіцманський районний центр зайнятості звернувся до голови Кіцманської РДА з листом-вимогою № 21-03/474 з урахуванням постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 року по справі № 824/3229/14-а ОСОБА_1, якого поновлено на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово - комунального господарства та інфраструктури Кіцманської РДА з 01.11.2014 року, щодо повернення коштів. При цьому зазначив, що Розпорядженням № 73-ос від 13.05.2016 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 16.05.2016 року, за період з 02.04.2015 року по 26.03.2016 року допомога по безробіттю виплачена ОСОБА_1 в сумі 19114,37 грн., згідно п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13.02.2009 року № 60/62 - підлягає поверненню. (а. с. 29).

01.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Голови Кіцманської РДА Чернівецької області про виплату коштів за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2015 року по 13.05.2016 року в розмірі середньомісячного заробітку для повернення коштів Кіцманському районному центру зайнятості (а. с. 10).

01.07.2016 року позивачу надана відповідь на його заяву, відповідно до якої зазначається, що зазначені кошти можуть бути виплачені на підставі і в порядку, визначених чинним законодавством (а. с. 11).

11.10.2016 року на усне звернення ОСОБА_1 Кіцманською РДА Чернівецької області ОСОБА_1 надано інформацію щодо нарахованих виплат станом на 10.10.2016 року відповідно до якої перераховано та донараховано: грошова допомога до відпустки - 4771,60 грн., відпускні за травень-червень 2016 року - 7097,44 грн.; нараховано: вихідна допомога - 6961,63 грн., компенсація за 5 днів невикористаної відпустки - 843,33 грн., оплата листка тимчасової непрацездатності (26.09.2016-07.10.2016) АГЯ № 228524 - 838,07 грн. Станом на 10.10.2016 року Кіцманська РДА Чернівецької області немає можливості провести повні та остаточні розрахунки з позивачем (а .с. 12).

Листом від 09.11.2016 року № А/ЗПІ-92 Кіцманська РДА надала позивачу інформацію про розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період 01.11.2014 року по 18.06.2015 року та розрахунок середнього заробітку для розрахунку оплати вимушеного прогулу (розрахунок проведено у травні 2016 року згідно розпорядження Кіцманської РДА від 13.05.2016 року № 73-ос) відповідно до якого розмір середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2014 року по 18.06.2015 року становить 16833,88 грн., з них за 2014 рік - 4640,11 грн, за 2015 рік - 12193,77 грн. Розрахунок середньомісячного заробітку для оплати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 згідно розпорядження від 13.05.2016 року № 73-ос відповідно до якого, відпрацьовано днів 27 за серпень-вересень 2014 року, нараховано 2913,56 грн. Середньоденний заробіток 107,9096 грн., (2913,56 грн.,/27 робочих днів) (а. с. 40-42).

Листом від 09.12.2016 року № А/ЗПІ-98 Кіцманська РДА надала позивачу інформацію про розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період 01.11.2014 року по 18.06.2015 року та розрахунок середнього заробітку для розрахунку оплати вимушеного прогулу (розрахунок проведено у травні 2016 року згідно розпорядження Кіцманської РДА від 13.05.2016 року № 73-ос) відповідно до якого розмір середньоденної заробітної плати становить 88,656 грн. (а. с. 148-151).

27.04.2017 Кіцманською РДА Чернівецької області видана довідка № 189 про те, що заробітна плата ОСОБА_1 станом на день звільнення - 31.10.2014 року становить, зокрема: розмір середньомісячної заробітної плати становить - 1861,767 грн., розмір середньоденної заробітної плати 88,656 грн. (а. с. 26).

16.06.2017 року Кіцманська районна державна адміністрація повернула Кіцманському районному центру зайнятості допомогу по безробіттю виплачену ОСОБА_1 у сумі 14399,46 грн. (а. с. 88).

13 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до голови Кіцманської РДА Чернівецької області з заявою про донарахування невиплаченої заробітної плати за серпень, вересень, жовтень 2014 року, а також просив виплатити йому компенсацію утрати частини невиплаченої заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

31.07.2017 року відповідач надав до суду пояснення щодо розбіжностей в розрахунку середньоденної заробітної плати, відповідно до яких зазначив, що розбіжності між розміром середньоденної заробітної плати, вказаної у довідці від 27.04.2017 року № 189 та у копії розрахунку середньоденної заробітної плати, який є додатком до листа від 09.11.2016 року А/ЗПІ - 92 виникла по причині того, що ОСОБА_1 у запиті на публічну інформацію від 03.11.2016 року № А/ЗПІ - 92 запрошував копію «Розрахунку про нарахування заробітної плати…», яку і було йому надано. Однак, на час опрацювання вищезазначеного запиту на отримання публічної інформації, розрахунок, копію якого витребування ОСОБА_1 був не чинним, оскільки 29.0.2016 року було здійснено перерахунок середньоденного та середньомісячного заробітку для оплати за час вимушеного прогулу з 01.11.2014 року по 18.06.2015 року. Перерахунок проведено по причині виявлення помилки при проведенні попереднього розрахунку, коли отримано середньоденний заробіток у розмірі 107,9096 грн. Помилка полягала у застосуванні коефіцієнту підвищення посадового 1,25, який застосовується у випадку, якщо під час перебуванням прогулі відбулося підвищення посадового окладу (у випадках підвищення посадових окладів в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчислені середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. У період з 01.11.2014 року по 18.06.2015 року такого підвищення не було. Відповідно, коефіцієнт підвищення посадового окладу 1,25 був застосований помилково. Вірна розрахована сума середньоденного заробітку - 88,656 грн. (а. с. 138-157).

Листом від 28 липня 2017 року за № А-147 Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області повідомила ОСОБА_1 про безпідставність його вимог, викладених у заяві від 13 липня 2017 року, а також про відсутність підстав для їх задоволення.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року визнано протиправним дії Кіцманської РДА Чернівецької області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за серпень, вересень, жовтень 2014 року згідно умов трудового договору, штатного розкладу. Зобов'язано Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку в розмірі 50% за зазначений період в розмірі 1951,45 грн. (а. с. 162-166).

Згідно розрахунку від 28.09.2018 року по справі № 824/221/17 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1, складає 129, 600 грн., середньомісячна заробітна плата складає 2721,600 грн. (а. с. 56, 39-43 т. 2).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Кіцманської районної державної адміністрації визначені Законом України «Про місцеві державні адміністрації» № 586-XIV від 9 квітня 1999 року. (Далі Закону № 586-XIV від 09.04.1999 року.), яка у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону № 586-XIV від 09.04. 1999 року визначено, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Відповідно до статті 2 Закону № 586-XIV від 09.04. 1999 року місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують: 1) виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня; 2) законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян; 3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку; 4) підготовку та виконання відповідних бюджетів; 5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм; 6) взаємодію з органами місцевого самоврядування; 7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Статтею 3 Закону № 586-XIV від 09.04. 1999 року визначено принципи діяльності місцевих державних адміністрацій. Місцеві державні адміністрації діють на засадах: відповідальності перед людиною і державою за свою діяльність; верховенства права; законності; пріоритетності прав людини; гласності; поєднання державних і місцевих інтересів.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 49 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року, на момент виникнення спірних правовідносин) постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 255 КАС України, постанова або ухвала яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, являється ознакою складу злочину передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України як невиконання судового рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили, або яке належить виконати негайно, відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України є підставою для його виконання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа Жовнер проти України). Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Зважаючи на важливість реального виконання судових рішень, це питання неодноразово ставало предметом обговорення як на національному, так і на міжнародному рівнях. Регулюванню цього питання, зокрема, присвячена Рекомендація № Rec (2003) 16 від 09.09.2003 року. Комітету міністрів Ради Європи державам-членам Про виконання адміністративних рішень і судових рішень у галузі адміністративного права, обов'язкова для виконання Україною як членом Ради Європи, в якій зазначається, що держави-члени повинні забезпечити виконання судових рішень адміністративними органами в межах розумного строку. Вони мають вживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили. У разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволятиме домагатися виконання такого рішення, зокрема, за допомогою винесення судових заборон або накладення штрафів. Держави-члени повинні забезпечити притягнення адміністративних органів до відповідальності за відмову у виконання та невиконання судових рішень. Посадові особи, відповідальні за невиконання судових рішень, також можуть притягуватись до дисциплінарної, цивільної або кримінальної відповідальності у разі невиконання таких рішень.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі встановлено ст. 236 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов'язок власника виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" стосовно до правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідачем прийнято розпорядження від 13 травня 2016 року №73-ос, яким поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2014 року на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області та зазначено про необхідність приступити до виконання обов'язків начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури з 16 травня 2016 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2014 року по 18 червня 2015 року включно. (а. с. 9, 85).

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду 18 червня 2015 року справа № 824/3229/14-а поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області з 01 листопада 2014 року. Зобов'язано Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 18 червня 2015 року, включно.

Тобто, постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 року, повинна була виконуватися Кіцманською районною державною адміністрацією Чернівецької області після набрання законної сили судовим рішенням, тобто негайно ж після 18.06.2015 року.

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду 18 червня 2015 року справа № 824/3229/14-а поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області з 01 листопада 2014 року. Зобов'язано Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 18 червня 2015 року, включно.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року визнано протиправним дії Кіцманської РДА Чернівецької області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за серпень, вересень, жовтень 2014 року згідно умов трудового договору, штатного розкладу. Зобов'язано Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку в розмірі 50% за зазначений період в розмірі 1951,45 грн.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною 2 ст. 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

З огляду на викладене, постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду 18 червня 2015 року справа № 824/3229/14-а, підлягає виконанню незалежно від наявності або відсутності виконавчого провадження.

Суд враховує, що інститут примусового виконання судового рішення застосовується у випадку добровільного не виконання боржником свого обов'язку щодо виконання судового рішення. Водночас, суд наголошує на тому, що обов'язок з добровільного виконання судового рішення про поновлення на роботі не залежить від дій особи, на користь якої винесено таке рішення.

Викладене узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 26 червня 2015 року у справі №21-63а15, який відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України є обов'язковим для врахування.

Відповідачу було відомо про судове рішення у справі № 824/3229/14-а, проте не вжито жодних необхідних заходів для його виконання.

За вказаний період невиконання рішення позивачеві, в порушення вимог статті 236 Кодексу законів про працю України, середній заробіток за час затримки його поновлення на посаді виплачено не було.

Частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, Затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 визначено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Із змісту постанови Верховного суду України від 26 жовтня 2016 року у даній справі видно, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, Затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що 24.09.2018 року Кіцманською районною державною адміністрацією Чернівецької області видана довідка № 297 із змісту якої видно, що станом на день звільнення - 31.10.2014 року розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 129,60 грн. (т. 2 а. с. 3, 56, 39-44).

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду 18 червня 2015 року справа № 824/3229/14-а поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області з 01 листопада 2014 року. Зобов'язано Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 18 червня 2015 року, включно.

Відтак, суд приходить до висновку що неврахований період, який є предметом спору в даній справі, являється з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року та є продовженням часу затримки в поновленні ОСОБА_1 на посаді начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кіцманської РДА Чернівецької області, тривалістю 228 робочих дні.

Суд також звертає увагу, що Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 не регламентовано обов'язку суду вираховувати суму середньої заробітної плати.

Таким чином при вирішенні даної справи бере до уваги довідку Кіцманської РДА Чернівецької області № 297 із змісту якої видно, що станом на день звільнення - 31.10.2014 року розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 129,60 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року згідно умов трудового договору та зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року в розмірі 29548,80 грн. (129,60*228 робочих днів).

Крім того, відповідач звертав увагу суду на те, що, позивач в період з 13.07.2015 року по 13.05.2016 року перебував на обліку в Кіцманському центрі зайнятості і отримував допомогу по безробітті в сумі 14399,46 грн., яка перерахована відповідачем Кіцманському центру зайнятості згідно платіжного доручення від 16.06.2017 року № 216. Таким чином, на думку відповідача так, як позивач отримував допомогу по безробіттю, у зв'язку з чим сума не нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року підлягає зменшенню на суму одержаних ним допомоги по безробіттю.

Однак суд не погоджується з доводами позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Указана правова позиція міститься в постановах Верхового Суду України від 25.05.2016 року № 6-511цс16 та від 21.09.2017 року № 6-2597цс16.

Надаючи правову оцінку вимозі позивача стосовно зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію утрати частини вчасно не виплаченої заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 9917,00 грн., то суд виходить з наступного.

Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положенням ч. 6 ст. 95 КЗпП України ст.ст. 33, 34 закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати чистини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її вплати.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівника втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, що проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст.ст. 1 та 3 закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що в аспекті положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Ця позиція відображена також у рішенні Конституційного суду України від 16.04.209 року № 7-рп/2009, відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуючи становище буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 Конституції України, ст. 65 Закону України «Про Конституційний суд України» рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскарженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 6 статті 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно ст.1 Закону України "Про компенсацією громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно із ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст. 3 цього ж Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати").

Аналогічні вимоги передбачені в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Так, відповідно до пункту 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому необхідно зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1 - 3 Закону № 2050-III, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 11.07.2017 року у справі № 21-2003а16.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати обчислюється виходячи з розміру індексу споживчих цін за період невиплати доходу.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем заявлена вимога про зобов'язання відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 9917,00 грн.

При цьому, відповідачем не вчинено відповідних дій, а саме : не нарахована та не виплачена ОСОБА_1 компенсацію утрати частини вчасно не виплаченої заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 9917,00 грн.

Суд, враховуючи вищевикладене, вважає вказані позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача зобов'язати Кіцманську РДА Чернівецької області здійснити нарахування та утримання внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Управління ПФУ рівномірно за кожний місяць, в якому не була виплачена.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до п. 163.1 ст. 163 ПК України, об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно із п.п. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Таким чином, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, окрім іншого, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України).

Відповідно до п. 164.6 ст. 164 ПК України, під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов'язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету встановлено ст. 168 ПК України.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України).

Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Згідно із п.п. 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок (абз. "а" п. 176.2 ст. 176 ПК України).

Крім того, пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон) визначено роботодавця як платника єдиного соціального внеску, який, в свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону, зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону, єдиний соціальний внесок нараховується роботодавцями на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Обчислення єдиного внеску здійснюється роботодавцями на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), па які відповідно до нього Закону нараховується єдиний внесок (ч.2 ст. 9 Закону).

Таким чином, податок на доходи фізичних осіб, військовий збір та єдиний соціальний внесок з виплаченої позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу утримується і перераховується роботодавцем в тому ж порядку, що й заробітна плата. Нарахована сума включається до складу загального місячного оподатковуваного доходу працівника в тому періоді, коли вона нарахована. При цьому, оподаткуванню підлягають усі виплати, які за трудовим законодавством підпадають під визначення заробітної плати, незалежно від того, яким чином вони виплачені: чи безпосередньо роботодавцем, чи на підставі рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області здійснити нарахування та утримання внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Управління ПФУ рівномірно за кожний місяць, в якому не була виплачена, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень, закріплених ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 73 КАС України передбачено належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

За приписами статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 134 КАС України установлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 4 названої статті КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги від 14.03.2017 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 124 від 28.01.1994 року, опис робіт (наданих послуг) ОСОБА_1 згідно умов договору про надання правничої допомоги від 04.09.2017 року, ордер серія ЧЦ № 14897, квитанція до прибуткового касового ордера № 124/2-21 від 07.06.2018 року згідно якої позивачем сплачено 4480,00 грн. за правову допомогу, № 124/2-16 від 07.10.2018 року згідно якої позивачем сплачено 1920,00 грн. за правову допомогу, розрахунок витрат. (т. 2 а. с. 51-55).

Суд зазначає, що витрати на професійну правову допомогу є співмірними зі складністю справи та наданими послугами, часом, витраченим на надання послуг, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторони.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність доказів фактичного понесення витрат на правову допомогу позивачем.

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи в сумі 6400,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 5, 9, 72-80, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 (проживає АДРЕСА_1, ідентифікаційний код № НОМЕР_1) заробітної плати за період з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року згідно умов трудового договору.

3. Зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 19 червня 2015 року по 13 травня 2016 року в розмірі 29548,80 грн.

4. Зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію утрати частини вчасно не виплаченої заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 9917,00 грн.

5. Зобов'язати Кіцманську районну державну адміністрацію Чернівецької області здійснити нарахування та утримання внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Управління ПФУ рівномірно за кожний місяць, в якому не була виплачена.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи в розмірі 6400,00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Суддя П.Д. Дембіцький