Справа № 0940/1855/18
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2018 р. справа № 0940/1855/18

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Григорук О.Б., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 (код - НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську (код - 20550895, вул. Незалежності, 44, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання дій неправомірними, зобов'язання до їх вчинення та стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.10.2018 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання дій щодо ненарахування та невиплати пенсії позивачу неправомірними; зобов'язання нарахувати та виплатити пенсію з 01.06.2018 по 30.10.2018 включно та виплачувати її в подальшому до втрати права на таку пенсію; стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є пенсіонером, внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, яке до 01.06.2018 виплачувало ОСОБА_1 пенсію. З 01.06.2018 виплата позивачу пенсії була припинена. Представник позивача 02.10.2018 звернулась до відповідача із запитом, в якому просила повідомити причини припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 з 01.06.2018. У відповідь Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську повідомило, що виплату пенсії позивачу призупинено на підставі відомостей системи «АРКАН», згідно яких відповідач дійшов висновку про тривалу відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання в м. Івано-Франківську та повернення її до покинутого місця проживання. Вважаючи наведені дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо ненарахування та невиплати пенсії з 01.06.2018 протиправними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 07.11.2018, відповідно до якого Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську заперечило щодо заявлених позовних вимог (а.с.46-47). Згідно відзиву представник відповідача зазначив, що відповідно до статті 12 Закону України «про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» однією з підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а відповідно і припинення соціальних виплат, є повернення до покинутого місця постійного проживання. Інформацією, що дала підстави вважати що позивач повернулась до покинутого місця проживання стали відомості системи «АРКАН» щодо здійснення контролю за фактичним місцем проживання. Відповідно до списків департаменту соціальної політики ОСОБА_1 припинено виплату пенсії з 01.06.2018. Також, додатком 2 до протоколу №43 від 31.10.2018 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб позивачу припинено соціальні виплати. Представник Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську просив суд в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 12.09.2011 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серія НОМЕР_2 (а.с.22).

З березня 2016 року позивача взято на облік в Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську як внутрішньо переміщену особу відповідно до довідки департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26.08.2016 № та призначено пенсію за віком (а.с.21).

З 01.06.2018 виплата ОСОБА_1 пенсії була припинена.

Представник позивача 02.10.2018 звернулась до відповідача із запитом, в якому просила повідомити причини припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 з 01.06.2018 (а.с.23-24).

Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську листом від 05.10.2018 №13/М-ПІ надало відповідь представнику позивача, згідно якого повідомило, що виплату ОСОБА_1 пенсії призупинено з 01.06.2018 на підставі абзацу 3 пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, яка затверджує Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування. Згідно вказаного абзацу 3 пункту 12 зазначеної постанови соціальні виплати за рішенням комісії або органів, що здійснюють соціальні виплати припиняються у разі отримання рекомендацій Мінфіну щодо актів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат та відповідно до списків осіб, які надані департаментом інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України. ОСОБА_1 включено в список осіб, який передано в департамент соціальної політики з метою здійснення контролю за проведенням соціальних виплат (а.с.25).

Вважаючи наведені дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо ненарахування та невиплати пенсії з 01.06.2018 протиправними та такими, що завдали моральної шкоди, позивач звернулась з даним позовом до суду, в якому просила: визнати неправомірною дію відповідача щодо ненарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську нарахувати та виплатити позивачу ненараховану та невиплачену пенсію з 01.06.2018 по 30.10.2018 включно на рахунок у відділенні уповноваженого банку «Ощадбанку» в сумі 7327,00 грн. та виплачувати її в подальшому до втрати права на таку пенсію; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду на рахунок у відділенні уповноваженого банку «Ощадбанку» в сумі 10000,00 грн.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина 1 статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Згідно статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14.09.2006, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Як встановлено судом вище, Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську призупинило виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.06.2018 на підставі абзацу 3 пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, яка затверджує Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Наведений Порядок визначає механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування встановлено, що соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З огляду на зміст відзиву Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську встановлено, що інформацією, яка дала відповідачу підстави вважати, що позивач повернулась до покинутого місця проживання стали відомості системи «АРКАН» щодо здійснення контролю за фактичним місцем проживання. При цьому, додатком 2 до протоколу №43 від 31.10.2018 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб припинено позивачу соціальні виплати. Також, представник відповідача вказав на статтю 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Суд звертає увагу на те, що стаття 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначає підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.

Так, частиною 1 наведеної статті передбачено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

В матеріалах справи наявна копія протоколу №43 від 31.10.2018 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, згідно додатку 2 до якого припинено соціальні виплати ОСОБА_1

Відповідно до змісту вказаного додатку 2 до протоколу №43 від 31.10.2018 встановлено, що Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради прийняла рішення про припинення соціальних виплат позивачу з підстав відсутності її за фактичним місцем проживання. При цьому зазначено, що рішення про скасування довідки внутрішньо переміщеної особи буде прийнято після відповіді з Держприкордонслужби України. Тобто, на час припинення виплати позивачу пенсії з 01.06.2018 довідка департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26.08.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не була скасована. При цьому, наведена довідка від 26.08.2016 № була чинною станом на 30.10.2018, що підтверджується додатком 2 до протоколу №43 від 31.10.2018 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Будь-яких відомостей про скасування довідки департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26.08.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 на день прийняття даного судового рішення суду не надано.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, 04.09.2018 Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 прийняла постанову, висновки в якій підлягають застосуванню в адміністративних справах, в яких позивач: 1) є громадянином України; 2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення, про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи; 3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно вказаної постанови від 04.09.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Як встановлено судом вище, Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську листом від 05.10.2018 №13/М-ПІ повідомило представника позивача, що виплату ОСОБА_1 пенсії призупинено з 01.06.2018 на підставі абзацу 3 пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365. Згідно вказаного абзацу 3 пункту 12 зазначеної постанови соціальні виплати за рішенням комісії або органів, що здійснюють соціальні виплати припиняються у разі отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат та відповідно до списків осіб, які надані департаментом інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України. ОСОБА_1 включено в список осіб, який передано в департамент соціальної політики з метою здійснення контролю за проведенням соціальних виплат (а.с.25).

Водночас Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як проведення верифікації за списками органів державної влади з підстав перевірки місця фактичного проживання пенсіонера.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Щодо посилання відповідача на абзац 3 пункту 12 Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, то суд вказує на таке.

Велика Палата Верховного Суду в наведеній постанові від 04.09.2018 також зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Отже, ураховуючи наведені положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Велика Палата Верховного Суду вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську безпідставно та необґрунтовано припинило з 01.06.2018 виплату пенсії ОСОБА_1, а тому позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати позивачу пенсії за віком з 01.06.2018, зобов'язання відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату призначеної пенсії за віком з 01.06.2018, підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську виплачувати пенсію позивачу в подальшому до втрати права на таку пенсію, то суд звертає увагу на те, що дана вимога стосується майбутній дій, обмежених настанням певних фактів, які ще не настали, а отже не можуть бути досліджені судом через призму вимог, встановлених частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та є передчасною.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., то суд вважає, що позов в цій частини не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

В постанові №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування моральної шкоди обов'язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.

В позовній заяві ОСОБА_1 обґрунтувала підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача тим, що через дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо припинення виплати їй пенсії зазнала хвилювань, внаслідок чого відбулось значне підвищення артеріального тиску. На підтвердження погіршення стану здоров'я позивач надала суду копію виписки обстеження в обласному клінічному кардіологічному диспансері від 16.06.2017 (а.с.33-38).

Натомість, з огляду на встановлені вище обставини, відповідач припинив виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2018, тобто через рік після обстеження в обласному клінічному кардіологічному диспансері 16.06.2017, а тому відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди неправомірними діями Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.06.2018, та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 352,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.06.2018.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату призначеної їй пенсії за віком з 01.06.2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код - НОМЕР_1, АДРЕСА_1) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області (код - 20550895, вул. Незалежності, 44, м. Івано-Франківськ, 76018) сплачений судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Григорук О.Б.