Справа № 0940/1394/18
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року№ 857/1099/18
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2018 року у справі №0940/1394/18 (суддя Могила А.Б., м.Івано-Франківськ) за його позовом до Генеральної прокуратури України та прокурора другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України Будагян Сусани Торниківни про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання до розгляду скарги, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) та прокурора другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення ГПУ Будагян С.Т. (далі - Прокурор) в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ГПУ та Прокурора що виразилися у не розгляді скарги від 15.06.2018 №2018/06-15 (далі - Скарга) поданої представником позивача адвокатом ОСОБА_3; зобов'язати ГПУ розглянути Скаргу.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2018 року позивачу відмовлення у відкритті провадження за його позовом.

Не погодившись із постановленою ухвалою, таку оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В доводах апеляційної скарги вказує, що в позовній заяві жодним чином не оскаржує рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, виключний перелік, яких передбачений частиною першою статті 303 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), які по своїй суті випливають із кримінального провадження, його вимоги стосуються протиправної бездіяльності відповідачів, яка виразилась у протиправному не розгляді Скарги, тому спірні відносини у даному випадку регулюються положеннями Закону України «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР)

Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Прокурор в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та представника ГПУ, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не стосується бездіяльності відповідачів у сфері управлінських функцій, а належить до повноважень здійснення яких передбачено у кримінальному провадженні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС)

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

В той же час юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Зі змісту позову видно, що підставою звернення до суду з даним позовом, на думку ОСОБА_1, є бездіяльність ГПУ та Прокурора, яка полягає у не розгляді Скарги, що подана в його інтересах представником ОСОБА_3 безпосередньо Генеральним прокурором України (далі - Генпрокурор) і Прокурором та перенаправленні її до Прокуратури Івано-Франківської області. На думку позивача, такі дії відповідачів суперечать положенням статті 40 Конституції України, статті 7 Закону №393/96-ВР та «Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів, особистого прийому громадян в органах прокуратури України» затвердженої наказом Генпрокурора від 20.12.2017 №357.

Водночас, із самої Скарги вбачається, що вона стосується здійснення неналежного досудового розслідування Івано-Франківським відділом поліції (далі - ВП) та неналежному процесуальному керівництві Івано-Франківською місцевою прокуратурою (далі - Місцева прокуратура) у кримінальному провадженні №0002005 (далі - КП №0002005) в якому позивач виступає потерпілим. У Скарзі адвокат ОСОБА_1 просить Генпрокурора забезпечити на підставі частин першої, другої статті 25 Закону України «Про прокуратуру» негайне виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду (далі - Суд) від 12 липня 2017 року у справі №344/8041/17 (якою в рамках КП №0002005 зобов'язано прокурора невідкладно вчинити дію - вручити повідомлення про підозру), факт невиконання якої зафіксовано в ухвалі апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2018 року у справі №344/1911/18 та в ухвалі слідчого судді Суду від 9 серпня 2017 року у справі №344/10070/17.

Отже, посилання позивача на те, що його адвокат звернувся до ГПУ в порядку Закону №393/96-ВР є безпідставними, оскільки зі змісту вказаної вище Скарги видно, що він оскаржує дії працівників ВП та Місцевої прокуратури, що були вчиненні ними у відповідному КП №0002005, зазначаючи при цьому на норми Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Відповідно до частини першої статті 1 КПК (в редакції, чинній на час подання Скарги) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Статтею 2 цього Кодексу визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 24 КПК кожному гарантує право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено у параграфі 1 глави 26 КПК.

Конституційний Суд України в рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 цей Суд вказав, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Крім того, імперативний припис пункту 2 частини другої статті 19 КАС виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

При цьому Конституційний Суд України у цій справі вирішив, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року №11-317апп18.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості розгляду вказаної справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги вище наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.