Справа № 1540/4835/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 р. м.ОдесаСправа № 1540/4835/18

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р. час і місце ухвалення: не зазначено, м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчук В.О. , Шляхтицький О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П'ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Юрія Сергійовича про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 31 липня 2018 року № 56889689, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Юрія Сергійовича про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 31 липня 2018 року № 5688968, мотивуючи його тим, що оскаржуваною постановою відповідача порушено права, свободи та інтереси позивача, а саме: піддано примусовому виконанню виконавчий документ, строк пред'явлення якого сплинув.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не врахував, що до спірних правовідносин, перш за все, повинні бути застосовані положення ч.1 ст. 8 та ч.1 ст. 58 Конституції України, а вже потім, в частині що не суперечать зазначеним нормам Конституції, положення закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 2008 року між ВАТ "СВЕДБАНК" (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір №1506/0808/45-040-Z-1, відповідно до п. 2 якого на забезпечення виконання основного зобов'язання, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру №14 , що знаходиться у м. Одесі по вулиці Академіка Воробйова в будинку №34 (а.с.11-15).

15 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на майно, а саме: двокімнатну квартиру №14 загальною площею 45,7 кв.м., в т.ч. житловою 27,10 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості позивача у розмірі 742 913, 60 грн. перед банком "Дельта Банк", який є правонаступником ВАТ "Сведбанк" (а.с.16-17).

Дослідивши копію цього виконавчого напису, суд першої інстанції встановив, що у 2015 році зазначений виконавчий напис було пред'явлено до примусового виконання, але 21 червня 2016 року, його було повернуто стягувачу, про що міститься відмітка на звороті виконавчого напису. Також у 2017 році цей виконавчий напис знову був поданий до примусового виконання та 30 червня 2017 року повернуто стягувачу, про що міститься відмітка на звороті виконавчого напису.

Суд встановив, що 31.07.2018 року (вхід. №1126) ПАТ "Дельта Банк" звернулось до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. із заявою (вих. №3136/18 від 30.07.2018 року) в порядку ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", в якій просило відкрити виконавче провадження по примусовому стягненню заборгованності з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Дельта Банк" на підставі наведеного виконавчого напису (а.с.18-19).

31.07.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Юрієм Сергійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56889689 з примусового виконання виконавчого напису № 65, виданого 15.01.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікорії Юріївни за рахунок коштів від реалізації майна, а саме: двохкімнатної квартири №14, загальною площею 45,70 кв.м., в т.ч. житловою 27,10 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з метою задоволення вимоги ПАТ "Дельта Банк" у розмірі 742 913, 60 грн. (а.с.20-21).

Зазначену постанову направлено позивачу та отримано нею 11.08.2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.22).

Не погоджуючись із вищевказаним, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем не було порушено вимог законодавства при відкритті виконавчого провадження, оскільки не сплинув трирічний строк з дня повернення виконавчого документа стягувача, який сплине 30.06.2020 року, а тому відповідач при відкритті виконавчого провадження та прийнятті оскаржуваної постанови, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року.

П'ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 2 червня 2016 року та в редакції від 21.04.1999 року № 606-XIV.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, до яких, в тому числі відносяться виконавчі написи нотаріусів.

Частиною 1 статті 5 цього Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, крім певних випадків.

Статтею 3 Закону встановлено, що завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 26 цього Закону регулює початок примусового виконання рішення, відповідно до ч. 5 якої, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Тобто, на час вчинення виконавчого напису нотаріуса № 65 від 15 січня 2015 року, на підставі якого прийнято оскаржувану постанову діяла редакція Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV, який втратив чинність з 05 жовтня 2016 року, крім статті 4.

Стаття 4 втратила чинність з 05 січня 2017 року (згідно із Законом України від 2 червня 2016 року N 1404-VIII).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 21.04.1999 року № 606-XIV, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Виконавчий напис нотаріуса № 65 від 15 січня 2015 року, набирає чинності з дня його вчинення і може бути пред'явлено до примусового виконання протягом одного року (а.с.16-17), тобто до 15 січня 2016 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (в редакції, яка діяла на момент винесення виконавчого документа) виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки, зокрема, інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 3 ч. 2 вказаної статті Закону було визначено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 23 цього Закону встановлено, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред'явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Водночас, відповідно до п. 5 Розділу XIII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (який набрав чинності з 05.10.2016 року) виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Тлумачення цієї норми узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2018 року по справі №727/1256/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений виконавчий напис було пред'явлено до примусового виконання три рази: перший раз його повернуто 21 червня 2016 року, на підставі п. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV, про що міститься відмітка на звороті виконавчого напису, тобто, строк наступного пред'явлення до виконання був до 21.06.2017 року.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України "Про виконавче провадження" 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Тобто, на час набуття законної сили цього Закону, виконавчий напис не був виконаний та стягувач мав строк на пред'явлення його до примусового виконання.

Частиною 5 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" 1404-VIII від 02 червня 2016 року встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Пунктом 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Частиною 1 статті 12 цього Закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Також, слід звернути увагу, що відповідно до п.2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV було передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено Законом.

У 2017 році до Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ще раз був поданий цей виконавчий напис до примусового виконання та був повернутий стягувачу 30 червня 2017 року на підставі п.2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року у зв'язку з відсутністю у Боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що вже у 2017 році, цей виконавчий напис був поданий до примусового виконання в порядку Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, який набув законної сили 05 жовтня 2016 року та відповідно, на цей виконавчий напис вже розповсюджувалась дія пункту 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року.

А тому, дії приватного виконавця щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим написом є обґрунтованими та законними та відсутні правові підстави для визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.07.2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 1540/4835/18, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.