Справа № 815/1492/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1492/18

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.
П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Вербицька Н. В. , Кравченко К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2018р. по справі № 815/1492/18 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної шкоди,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності відповідача, що виражена у порушенні терміну надання відповіді на звернення позивача від 09.02.2018 року, стягнення на користь позивача у якості компенсації моральної шкоди у розмірі 8 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що останній 09.02.2018 року звернувся до відповідача засобами електронної пошти із заявою, в якій просив підтвердити помилкове прибуття автобусу 06.02.2018 року до м. Доброслав з позначкою «с.КОМІНТЕРНІВСЬКЕ» державний номер НОМЕР_1, або вжити заходів для заміни позначок на автобусах, прямуючих до с. Доброслав. Однак, відповідь на своє звернення позивач отримав 24.03.2018 року, при цьому зі штампу на конверті вбачається, що лист, датований 19.02.2018 року, було відправлено 21.03.2018 року, у зв'язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено Закон України «Про звернення громадян». ОСОБА_1 вказує, що бездіяльність Одеської обласної державної адміністрації завдала йому моральних страждань, оскільки унеможливила функціонування особистості ОСОБА_1 на конституційних засадах та примусило позивача звернутись до суду. Розмір компенсації моральної шкоди позивач вважає справедливою сатисфакцією моральної шкоди, що завдана протиправною бездіяльністю відповідача, при цьому залишаючи вирішення розміру на розсуд суду, яка не перевищуватиме зазначену позивачем - 8000,00 грн.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву (а.с.14-17), відповідно до якого ООДА вважає, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки, по-перше, позивачу надано відповідь 19.02.2018 року №З-33, а твердження про відправлення такого листа 21.03.2018 року є таким. що не відповідає дійсності, оскільки дана відповідь направлена 20.02.2018 року за №З-570/ПВТ-ез-06, що підтверджується витягом з журналу вихідної кореспонденції. Повторно ця відповідь надавалась позивачу на його заяву від 16.03.2018 року, яка була зареєстрована в ООДА 19.03.2018 року №З-1070/ПВТ-ез-06. Також, разом з відповіддю від 06.04.2018 року №З-1070/ПВТ-ез-06 за підписом керівника апарату ООДА позивачу була надана копія відповіді від 19.02.2018 року №З-570/ПВТ-ез-06 шляхом відправлення на електронну адресу позивача. Щодо моральної шкоди, то вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. Отже, відповідач вказує, що вчинені відповідачем дії не можуть розцінюватись як бездіяльність, а тому вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої ОСОБА_1 зазначив, що відповідь на свою заяву позивач отримав саме 24.03.2018 року, крім того, у своїй заяві він просив направити на електронну пошту - то ж ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачу слід уважно обробляти звернення громадян, а не вигадувати прикриття своєї бездіяльності (а.с.30).

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Одеської обласної державної адміністрації, що виражена у порушенні терміну надання відповіді на звернення позивача від 09.02.2018 року. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 05.06.2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вбачається з матеріалів справи, 09.02.2018 року позивач, ОСОБА_1, надіслав на електрону адресу Одеської обласної державної адміністрації звернення, в якому порушувалось питання щодо невідповідності попереднього трафарету транспортного засобу, що працює на приміському автобусному маршруті №58к «Доброслав АС - м. Одеса (вул. Паустовського).

Зазначене звернення було зареєстровано в обласній державній адміністрації від 09.02.2018 року №З-570/ПВТ-ез-06.

За резолюцією заступника голови обласної державної адміністрації від 09.02.2018 року доручено ОСОБА_2 (начальнику управління транспортно-комунікаційної інфраструктури обласної державної адміністрації) розглянути в межах компетенції та згідно чинного законодавства, за результатами розгляду надати заявнику обґрунтовану відповідь, у визначений законом строк.

За результатами розгляду звернення позивача, ОСОБА_1, відповідачем було надано відповідь.

Як зазначає позивач, відповідь на своє звернення він отримав 24.03.2018 року, при цьому зі штампу на конверті вбачається, що лист, датований 19.02.2018 року, було відправлено 21.03.2018 року, у зв'язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено Закон України «Про звернення громадян».

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 Конституції України, людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права, свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до вимог ст.1 вказаного Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарг.

Згідно до вимог ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, серед іншого, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Судом першої інстанції вірно встановлено, що звернення позивача від 09.02.2018 року надійшло на електронну пошту відповідача 09.02.2018 року о 10:52, про що свідчать відомості про доставку листа (а.с.4 (оберт.)).

При цьому, колегія суддів зазначає, що доказів направлення позивачу відповіді на його звернення від 09.02.2018 року відповідачем до суду не надано, а посилання відповідача про направлення письмової відповіді не підтверджено належними доказами.

Посилання відповідача на наявність в журналі реєстрації вихідної кореспонденції номерів (а.с.23) - з яких неможливо встановити присвоєння такого номеру певному листу, не є належним доказом надання відповіді позивачу, в той час як останній просив надати таку відповідь на електронну адресу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Одеською обласною державною адміністрацією були порушені вимоги Закону України «Про звернення громадян», оскільки відповідь за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 фактично не була надана у строки, передбачені діючим законодавством, у зв'язку з відсутністю належних доказів її направлення позивачу у такі строки, чим порушено право ОСОБА_1 на одержання письмової відповіді про результати розгляду його заяви закріпленого у ст.18 Закону України «Про звернення громадян».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання бездіяльності відповідача, що виражена у порушенні терміну надання відповіді на звернення позивача від 09.02.2018 року.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні іншої частини позову щодо стягнення моральної шкоди в сумі 8000,00 грн., з огляду на наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно до вимог ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями ООДА, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що протиправною бездіяльністю ООДА як суб'єкта владних повноважень порушено його права, оскільки така бездіяльність завдала йому моральних страждань та унеможливила функціонування особистості ОСОБА_1 на конституційних засадах.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім'ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров'я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 8000,00 грн., а також залишає вирішення даного питання на розсуд суду.

Позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 8000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.