Справа № 814/494/18
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/494/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.

при секретарі Кучмій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Мороза Юрія Леонідовича, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про стягнення заробітної плати та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Начальнику Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Морозу Юрію Леонідовичу та Головному управлінню Національної поліції в Миколаївській області, а саме: стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 червня 2017 року; покладення обов'язку покрити шкоду, заподіяну оплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу на начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2018 року частково задоволено заявлені позовні вимоги, а саме стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення, за період з 01 червня 2017 року по 19 липня 2018 року, у сумі 129 556,02 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги з яких вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просять скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, у відповідності до їх позивних вимог та заперечень.

Вимоги апеляційної скарги позивача обґрунтовано тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції щодо нарахування середнього заробітку на підставі наданої довідки ГУ НП в Миколаївській області від 16 липня 2018 року, так як зазначені в ній доходи не відповідають дійсності.

При цьому, позивач вважає, що середній заробіток у даній справі має обраховуватись на підставі довідки, яка надавалась ГУ НП в Миколаївській області при розгляді справи № 814/2851/16.

Крім того, позивачем зазначено, що судом першої інстанції помилково не покладено обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду ГУ НП в Миколаївській області оплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу на начальника ГУ НП в Миколаївській області.

Вимоги апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у Миколаївській області обґрунтовано тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як позивача поновлено на його посаді, а також він фактично не виконував своїх службових обов'язків у відповідний період.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року, у справі № 814/2851/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ від 22 грудня 2016 року № 356 о/с щодо звільнення позивача зі служби в поліції, поновлено позивача на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, починаючи з 23 грудня 2016 року, а також стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу, за період з 23 грудня 2016 року по 31 травня 2017 року.

В свою чергу, відповідачем 22 червня 2017 року видано наказ № 146 о/с про скасування пункт наказу ГУНП в Миколаївській області №356 о/с, яким позивача поновлено на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління, без виплати грошового забезпечення, за період з 01 по 22 червня 2017 року.

Крім того, 22 червня 2017 року видано наказ № 147 о/с про призначення полковника поліції ОСОБА_1, заступником начальника відділення поліції - начальником слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції, увільнивши його від посади заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління, починаючи з 22 червня 2017 року.

При цьому, позивач до виконання обов'язків наступника начальника відділення поліції - начальника слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції не приступив.

Внаслідок чого, 08 вересня 2017 року видано наказ № 224 о/с про звільнення зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1, заступника начальника відділення поліції - начальника слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції.

В свою чергу, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року, у справі № 814/1440/17, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22 червня 2017 року № 147 о/с.

Між тим, постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року, у справі № 814/2851/16 скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року, при цьому прийнято нову постанову, якою, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ № 356 о/с від 22 грудня 2016 року щодо звільнення позивача зі служби в поліції, поновлено позивача на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, починаючи з 23 грудня 2016 року, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, за період з 23 грудня 2016 року по 31 травня 2017 року, у сумі 42 963,71 грн.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року (справа № 814/1440/17) та постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2018 року (справа № 814/1440/17) начальником ГУНП в Миколаївської області прийнято наказ по особовому складу № 163 від 08 червня 2018 року, яким, зокрема, скасовано пункт наказу ГУНП в Миколаївській області № 147 о/с від 22 червня 2017 року, в частині призначення позивача заступником начальника відділення поліції-начальником слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції, скасовано пункт наказу ГУНП в Миколаївській області № 224 о/с від 08 вересня 2017 року, в частині звільнення зі служби в поліції.

В свою чергу, у зв'язку з фактичним недопуском позивача до виконання ним своїх службових обов'язків, відповідно до рішення суду про його поновлення на посаді, а також з метою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з чим частково погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Колегією суддів встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, у справі № 814/2851/16, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ № 356 о/с від 22 грудня 2016 року щодо звільнення позивача зі служби в поліції, поновлено позивача на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління, а також стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, за період з 23 грудня 2016 року по 31 травня 2017 року.

При цьому, вищевикладеними положеннями КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі, працівник має право на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час допущеної затримки.

В даному випадку, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Між тим, із зібраних матеріалів у справі та наданих сторонами пояснень вбачається, що позивача фактично не поновлено на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління, а також йому не виплачується грошове забезпечення.

В свою чергу, вказані обставини підтверджуються рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2018 року, у справі № 1440/1939/18, що набрало законної сили, а також триваючим виконавчим провадженням № 55569396 щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

В даному випадку, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід'ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод.

При цьому, рішенням Європейського Суду України з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Півень про України» визначено, що право на судовий розгляд, гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишаться невиконаними, завдаючи шкоди одній стороні.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що допущена позивачем затримка виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді порушила право останнього на працю та отримання відповідної заробітної плати.

Між тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обраний позивачем спосіб судового захисту не гарантує остаточного вирішення спірних правовідносин, проте захистить конституційне право останнього на отримання відповідного середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як єдиного джерела прибутку для особи.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В даному випадку, суб'єктом владних повноважень на вимогу суду першої інстанції надано належним чином оформлену довідку про грошове забезпечення позивача для обрахунку суми середнього заробітку за час його вимушеного прогулу.

В свою чергу, позивачем зазначено про існування іншої довідки із зазначення більшої суми його середнього заробітку, яка, зокрема, досліджена судом у справі № 814/2851/16.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідна довідка не надана сторонами у справі до суду при розгляді даної справи, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно вирішено спірні правовідносини на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

В свою чергу, із зазначеного позивачем рішення неможливо достовірно встановити зміст спірної довідки для належного обрахунку суми середнього заробітку у даній справі.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача щодо покладення на начальника ГУНП в Миколаївській області обов'язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, відповідно до положень КЗпП України, так як зібраними матеріалами справи не доведено його безпосередньої вини у незаконному звільненні позивача зі служби.

Між тим, колегією суддів не приймаються посилання управління на факт здійснення переплати грошового забезпечення позивачу у попередніх періодах, як на підставу для зменшення нарахованої судом першої інстанції суми грошового забезпечення, так як положеннями чинного законодавства визначено порядок повернення переплачених працівникам коштів.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи в цій частині не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

В частині поданого позивачем до суду першої інстанції та до апеляційного суду клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В даному випадку, сторони у справі (крім суб'єктів владних повноважень) мають право на розподіл понесених витрат на правничу допомогу адвоката.

При цьому, аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Між тим, в обґрунтування заявленого клопотання позивачем не надано доказів, що підтверджують відповідність заявлених ним витрат на правову допомогу фактично виконаній адвокатом роботі (описи, детальна калькуляція затраченого адвокатом часу, підтвердження оплати, тощо).

Внаслідок чого, колегія суддів позбавлена можливості понесених на професійну допомогу витрат, а як наслідок підтвердити обґрунтованість заявленої до відшкодування суми.

В даному випадку, вказаний висновок колегії суддів узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 квітня 2018 року (справа № 814/1258/16), у якій зазначено, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку із детальною конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами відповідача щодо неспівмірності рівня складності даної справи із заявленою сумою відшкодування.

Крім того, колегія суддів вважає зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджуються оплату наданих адвокатом послуг зі сторони позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав для компенсації заявлених витрат позивача на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Миколаївській області - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2018 року, в частині задоволення вимог про необхідність відшкодування позивачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу - скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні вимог про необхідність відшкодування позивачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

В решті - залишити рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст постанови суду складено 13 листопада 2018 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: Ю.М. Градовський

А.В. Крусян