Справа № 2340/3696/18
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року справа № 2340/3696/18

16 годин 30 хвилин м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Безпалого А.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 2340/3696/18

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) [позивач - не прибув]

до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) [представник відповідача - не прибув]

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, прийняв рішення.

17.09.2018 ОСОБА_1, звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, з урахуванням нової редакції позовної заяви наданої на виконання вимог ухвали від 21.09.2018 про залишення позовної заяви без руху, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії, починаючи з червня 2018 року та скасувати рішення відповідача про зупинення виплати пенсії, поновивши її виплату;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснювати виплату ОСОБА_1 сум пенсії;

- допустити негайне виконання рішення у межах присудженої пенсії за один місяць.

У обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ з серпня 2008 року. У 2014 році позивачем отримано статус внутрішньо переміщеної особи. 10.05.2016 позивача знято з реєстрації в м. Донецьку до батьків в м. Городище Черкаської області та зареєстровано за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 про що позивач повідомив відповідача направивши на його адресу копію паспорту з відміткою про взяття на облік за місцем реєстрації. У серпні 2017 року відповідачем припинено виплату пенсії позивачу у зв'язку із скасуванням дії довідки про взяття на облік ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи. 23.07.2017 позивачем отримано нову довідку № після отримання якої пенсійні виплати було відновлено. 16.05.2018 позивачем отримано рішення УСЗН Городищенської райдержадміністрації про скасування дії довідки про взяття ОСОБА_1 на облік як внутрішньо переміщеної особи. З червня 2018 відповідач припинив виплату пенсії. 21.06.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату пенсії як громадянину України постійно зареєстрованому за адресою АДРЕСА_1. У відповідь листом від 05.07.2018 № 691/ц-10 зазначено, що через відсутність законних підстав для виплати пенсії у порядку, передбаченому чинним законодавством (відсутня паперова пенсійна справа або довідка), виплату пенсії припинено з червня 2018 року. Для відновлення виплати пенсії як внутрішньо переміщеній особі за даними електронної пенсійної справи обов'язковою умовою є наявність довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що видається управлінням соціального захисту населення.

Позивач у судове засідання не прибув, 26.10.2018 звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі (а.с.149).

Відповідач позов не визнав, 06.11.2018 подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що положення частини 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207), статей 10 та 20 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706), постанов Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно з якими пенсія виплачується у разі фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи за місцем реєстрації, вказаним у довідці департаменту соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідач зазначає, що обов'язковою умовою для відновлення виплати пенсії як внутрішньо переміщеній особи є наявність довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що видається управлінням соціального захисту населення. У зв'язку із зазначеним дії відповідача є правомірними, а вимоги позивача не належать до задоволення.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Конституцією України передбачено (частина 2 статті 19), що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відомості, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців є загальнодоступними та вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 10.05.2016.

Відповідно до пенсійного посвідчення від 19.08.2008 № НОМЕР_4 ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років.

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області від 23.08.2017 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_1 (а.с.38).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні ПФУ та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі електронної пенсійної справи № , що надійшла з Управління ПФУ в Донецькій області (а.с.61).

З червня 2018 року Управління ПФУ припинило виплату пенсії ОСОБА_1

Листом від 05.07.2018 № 691/ц-10 (а.с.42), у відповідь на звернення позивача від 21.06.2018, відповідачем повідомлено, що відповідно до рішення управління соціального захисту населення Городищенської райдержадміністрації від 16.05.2018 дію довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи скасовано у зв'язку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання. Згідно витягу з протоколу Комісії від 21.05.2018 № 36 Комісія вирішила припинити виплату пенсії ОСОБА_1 у зв'язку із скасуванням дії довідки відповідно до пункту 3 статті 12 Закону № 1706.

Відповідно до довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» від 26.08.2014 № 261 ОСОБА_1 має особовий рахунок № НОМЕР_5

Згідно статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262) пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання. Іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України. За бажанням пенсіонера доставка пенсії може здійснюватися через підприємства зв'язку за місцем його фактичного проживання незалежно від реєстрації місця проживання. Переказ пенсії поштою або доставка її за місцем фактичного проживання пенсіонера здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є конституційним правом позивача, що гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа визначеного віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини 1). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Відповідно до статті 1-1 Закону № 2262 законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунок і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначено Законом № 1058. Частиною 3 статті 4 Закону № 1058 встановлено, що виключно Законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Згідно статті 5 Закону № 1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування. Нормативно-правовим актом, що визначає підстави припинення пенсійних виплат (що є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Згідно частини 1 статті 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно у грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини 1 статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009); у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; у інших випадках, передбачених законом. Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд зазначає, що відповідно до статті 2 Закону № 2262 пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється.

Судом з наявної у матеріалах справи копії листа Управління ПФУ від 05.07.2018 № 691/Ц-10 встановлено, що виплата пенсії позивачу припинено з червня 2018 року «через відсутність в головному управлінні підстав для виплати пенсії у порядку, передбаченому чинним законодавством (відсутня паперова пенсійна справа або довідка)» (а.с.43).

Закон № 1058 та Закон № 2262 не передбачають такої підстави припинення виплати пенсії, як відсутність в Головному управлінні підстав для виплати пенсії у порядку, передбаченому чинним законодавством (відсутня паперова пенсійна справа або довідка).

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі Pichkur проти України, що набрало статусу остаточного 07.02.2014, № 10441/06, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, що стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні. ЄСПЛ зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та, сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54). Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У зазначених рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, що передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду у рішенні від 03.05.2018 у справі № 805/402/18 (ЄДРСР 73869341), залишеного без змін за результатами апеляційного перегляду постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018.

Згідно частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом з наданого пояснення відповідача встановлено, що з червня 2018 року припинено виплату пенсії ОСОБА_1, проте рішення про зупинення чи призупинення виплати пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області не приймалось (а.с.161).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно Кодексу адміністративного судочинства України (частини 1 статті 77) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (частини 2 статті 77) у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд зазначає, що припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. Встановлення судом незаконності втручання у право позивача на мирне володіння майном, у тому числі правомірні очікування соціального захисту, тобто вчинення дій не у межах визначених повноважень і не з метою з якою ці повноваження надано, є достатньою підставою для висновку про те, що припинення виплати пенсії позивачу з червня 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом 1058-IV, тобто не було законним.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з державного бюджету або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи встановлені обставини та досліджені під час розгляду справи докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, а саме: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії, починаючи з червня 2018 року; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області відновити виплату ОСОБА_1 сум пенсії; допустити негайне виконання рішення у межах присудженої пенсії за один місяць.

Позовні вимоги у частині скасування рішення відповідача про зупинення виплати пенсії, не належать до задоволення, оскільки під час судового розгляду встановлено, що рішення з відповідними датою та реквізитами обліку у системі урядування відповідача про зупинення виплати пенсії не приймалось.

Згідно пункту 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснювати виплату належних ОСОБА_1 сум пенсії, суд зазначає, що відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України суд у конкретній справі вирішує спір, предмет якого існує на час розгляду справи, і не може приймати рішення на майбутнє, у зв'язку з чим у задоволенні даної позовної вимоги належить відмовити, оскільки дана вимога заявлена передчасно.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд не включає до складу судових витрат, що належать розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп., згідно квитанції від 14.09.2018 №NOUTC32591, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат, що складаються із суми сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 352 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 2, 4, 6-14, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-245, 255, 293, 295-297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії, починаючи з червня 2018 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) відновити виплату ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) призначеної пенсії за вислугу років з червня 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) судові витрати із сплати судового збору у сумі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

У частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5. пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4];

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області [вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, ].

Повне судове рішення складено 15.11.2018.

Суддя Л.В. Трофімова