Справа № 569/13047/18
Суддя: Харечко С. П.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечко С.П.,

при секретарі Глотовій П.В.,

з участю представника відповідача Прозорової С.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом представника позивача адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, ССДС Бориспільської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Рівненського міського суду із адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, ССДС Бориспільської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області від 14.06.2018 року №24 «Про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3», яким вирішено примусово повернути за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, 1983 року народження, та зобов'язано покинути територію України у термін до 13.07.2018 року та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області анулювати відмітку проставлену у паспорті громадянина Грузії ОСОБА_3 (ОСОБА_3 НОМЕР_1, виданому 23.10.2014 року Міністерством юстиції Грузії, про примусове повернення з України), а також просить стягнути судовий збір в сумі 2120,40 грн.

В обґрунтування позову вказує, що рішенням відповідача Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області від 14.06.2018 року № 24 «Про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3» вирішено примусово повернути за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, 1983 р.н., та зобов'язано покинути територію України у термін до 13.07.2018 року. Вказує, що позивач ОСОБА_3 вважає зазначене вище рішення відповідача неправомірним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що ОСОБА_3 (ОСОБА_3) є громадянином Грузії, що підтверджується паспортом НОМЕР_1, виданим 23.10.2014 Міністерством юстиції Грузії. Згідно зі свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, громадянин Грузії ОСОБА_3 та громадянка України ОСОБА_7 уклали шлюб. Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 12. 05. 2008, виданим виконкомом Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області громадянка України ОСОБА_7 народила сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., який є громадянином України, і батьком якого є ОСОБА_3 (громадянин Грузії). Зазначає, що останній в'їзд на територію України з Грузії ОСОБА_3 здійснив 18.12.2014 року через міжнародний аеропорт «Київ» (Жуляни). Приїхав в Україну до свого малолітнього сина ОСОБА_3, 2008 р.н., який проживає разом зі своєю матір'ю громадянкою України ОСОБА_7, дружиною ОСОБА_3. Однак 18.03.2015 року дозвільний строк перебування на території України ОСОБА_3 закінчився. Вжити заходів щодо залишення території України у вказану дату позивач не встиг. Так склалася доля у позивача ОСОБА_3, що його в кінці березня 2015 року було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 КК України. 01.04.2015 року поміщено під варту. І у період з 03.06.2016 року по 12.01.2018 рік позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 03.06.2016 року. Однак, позивач призначене йому покарання відбув, а значить спокутував свою провину перед суспільством та державою у повному обсязі. Після відбуття покарання до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався. 14.06.2018 року відповідачем Управлінням Державної міграційної служби України у Рівненській області прийнято рішення від 14.06.2018 року № 24 яким вирішено примусово повернути за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, 1983 р.н., та зобов'язано покинути територію України у термін до 13.07.2018 року. Вказує, що підставою для прийняття даного рішення стало порушення позивачем міграційного законодавства та ухилення від виїзду з України після закінчення дозволеного строку перебування, та було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України» Вказує, що позивачем не заперечується факт його перебування на території України після закінчення дозволеного строку перебування, однак на підстави вище викладених обставин, просить суд адміністративний позов задовільнити повністю.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, де вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Третя особа - Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в судове засідання не з'явились, подали суду клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника

Третя особа - Служба у справах дітей Бориспільської міської ради в судове засідання не з'явились, подали суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність.

Третя особа - ССДС Бориспільської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явились, подали суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, де вказали що рішення прийняти на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням відповідача Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області від 14.06.2018 № 24 «Про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3» вирішено примусово повернути за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, 1983 р.н., та зобов'язано покинути територію України у термін до 13.07.2018 року.

ОСОБА_3 (ОСОБА_3) є громадянином Грузії, що підтверджується паспортом НОМЕР_1, виданим 23.10.2014 Міністерством юстиції Грузії.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, громадянин Грузії ОСОБА_3 та громадянка України ОСОБА_7 уклали шлюб.

Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 12.05.2008, виданим виконкомом Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області громадянка України ОСОБА_7 народила сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., який є громадянином України, і батьком якого є ОСОБА_3 (громадянин Грузії).

Зазначає, що останній в'їзд на територію України з Грузії ОСОБА_3 здійснив 18.12.2014 року через міжнародний аеропорт «Київ» (Жуляни).

18.03.2015 року дозвільний строк перебування на території України ОСОБА_3 закінчився.

ОСОБА_3 в кінці березня 2015 року було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 КК України.

01.04.2015 року поміщено під варту.

У період з 03.06.2016 року по 12.01.2018 рік позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 03.06.2016 року.

Після відбуття покарання до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався.

Підставою для прийняття даного рішення стало порушення позивачем міграційного законодавства та ухилення від виїзду з України після закінчення дозволеного строку перебування, та було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України».

Позивачем не заперечується факт його перебування на території України після закінчення дозволеного строку перебування.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 15 Закону № 3773-VI в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема, іноземцями та особами без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Підстави перебування іноземних громадян, що належать до держав безвізового режиму регулюються також пунктом 15 частиною 1статті 4 цього ж Закону. Вказаною нормою визначено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

За приписами статті 16 Закону № 3773-VI визначено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Відповідно до пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 1 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Вказаний строк може бути продовжено у випадках визначених пунктом 6 цього ж Положення за заявою іноземця чи особи без громадянства.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону № 3773-VI примусове повернення з України не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України до обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Частина 2 ст. 51 Конституції України: «Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття».

Стаття 18 Конвенції про права дитини ООН, 1989 р. передбачає, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно приписів Декларації прав дитини ООН, 1959 р. дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України «Право на сім'ю»: Фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 «Сімя» Сімейного кодексу України).

Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 4. «Право особи на сім'ю» Сімейного кодексу України)

Позивач, порушив термін легального перебування на території Україні, а отже порушив законодавство про правовий статус іноземців, однак на момент винесення рішення № 24 УДМСУ в Рівненській області від 14 червня 2018 р. його перебування на території України жодним чином не суперечило інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не перешкоджало охороні здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Суд бере до уваги думку ССДС Бориспільської районної державної адміністрації, які вказали, що відповідно до вжитих заходів та з'ясування обставин, спеціалістами служби у справах дітей та сім'ї встановлено, що батько хлопчика приймає участь у вихованні сина Давіда, спілкується з ним та матеріально забезпечує.

Важливим є також те, що іноземцям та особам без громадянства, щодо яких ухвалюється рішення про примусове видворення, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років (частина першу статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Крім того, як батько громадянина України, він має право на отримання дозволу на імміграцію в Україні поза квотою на підставі пункту першого частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду за статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод розділення сім'ї позивача може становити порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення її права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Право на сім'ю потребує гарантій від усіх випадків втручання незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами.

Вищий адміністративний суд України у рішенні від 17 травня 2016 р. - ухвала № К/800/7556/15 та у рішенні від 06 лютого 2014 р. - ухвала К/800/63060/13 звертає увагу на те, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні.

При розв'язанні спірних правовідносин суд враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86 Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна й позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вище зазначених положень закону, суд вважає, що під час винесення рішення № 24 УДМСУ в Рівненській області від 14 червня 2018 р. орган міграційної служби не доклав належних зусиль із з'ясування дійсного місця проживання позивача на території України, перебування у шлюбі, не врахував наявність у позивача сина, який народжений в Україні та є громадянином України, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України та прийняв рішення непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин суд вважає, за необхідне визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області та задовольнити позовні вимоги громадянина Грузії у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевикладено, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судових витрат.

Керуючись ст. ст. 9, 19, 72-77, 241-246, 255, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов представника позивача адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Бориспільської міської ради, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, ССДС Бориспільської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України - задовільнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області від 14.06.2018 року №24 «Про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3», яким вирішено примусово повернути за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, 1983 року народження, та зобов'язано покинути територію України у термін до 13.07.2018 року.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області анулювати відмітку проставлену у паспорті громадянина Грузії ОСОБА_3 (ОСОБА_3 НОМЕР_1, виданому 23.10.2014 року Міністерством юстиції Грузії, про примусове повернення з України).

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2120,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_3, ОСОБА_3 НОМЕР_1, виданому 23.10.2014 року Міністерством юстиції Грузії.

Відповідач - Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області, місце знаходження: 33028, м.Рівне, вулиця 16-Липня, 6, .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

- Служба у справах дітей Бориспільської міської ради, місце знаходження: 08300, Київська область, м.Бориспіль, вул. Бежівка, 1(2-й поверх), .

- Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України, місце знаходження: 01008, м.Київ, вул. Інститутська, 21/8, .

- ССДС Бориспільської районної державної адміністрації, місце знаходження 08300, м.Бориспіль, вул. Київський шлях, 74, .

Повний текст рішення виготовлено 16 листопада 2018 року.

Суддя Рівненського

міського суду Харечко С.П.