Справа № 826/15631/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2018 року № 826/15631/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

при секретарі судових засідань Гарбуз К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
до Головного управління Національної поліції в Київській області; Національної поліції України; Міністерства внутрішніх справ України; Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області; Ліквідаційної комісії Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області;
простягнення заробітної плати, середнього заробітку та компенсації за невикористані відпустки
в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області, в останній редакції якого просив:

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області, Національну поліцію України та Міністерство внутрішніх справ України надати інформацію про використані та невикористані основні та додаткові щорічні відпустки ОСОБА_2 за період служби в територіальних органах МВС України та Національної поліції України з 18.08.1999 року по 30.09.2017;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України та Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за усі невикористані відпустки під час служби в територіальних органах МВС України та Національної поліції України за період з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі грошову компенсацію в сумі 38 360,00 грн. за невикористані відпустки в 2011 та в 2012 роках;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України та Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Київській області на користь ОСОБА_2 3275,77 грн. утриманої заробітної плати в рахунок незаконно утриманих грошових коштів за незаконно визначені 11 днів надмірно використаної чергової відпустки ОСОБА_2 в 2017 році та 1030,95 грн. компенсації за три дні невикористаної чергової відпустки за 2017 рік;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України та Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Київській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом.

Позов вмотивовано протиправними діями відповідачів щодо несвоєчасної та не в повному обсязі виплати позивачу усіх належних йому при звільненні коштів.

Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Київській області в наданих суду письмових поясненнях просила відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про його безпідставність, мотивуючи тим, що в Головному управлінні МВС України в Київській області ОСОБА_2 проходив службу лише з 20.05.2014 до 06.11.2015, тобто до дня звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, і належну йому відпустку використав у повному обсязі. До 20.05.2014 позивач проходив службу в Головному управлінні МВС України в Автономній Республіці Крим.

Головне управління Національної поліції в Київській області також заперечило щодо задоволення позову, мотивуючи тим, що належним чином розрахувало та своєчасно виплатило позивачу при звільненні усі належні йому кошти. Так, грошове забезпечення виплачене позивачу у вересні 2017 року відповідно до пункту 13 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2014 № 260, згідно з яким виплата грошового забезпечення поліцейським та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання здійснюється щомісяця в останній день місяця за поточний місяць. Нарахована позивачу одноразова грошова допомога при звільненні зі служби, виплачена йому після звільнення в листопаді 2017 року, однак, згаданий відповідач вказує на те, що за своєю суттю ця допомога є пенсійною виплатою, тому в частині, що стосується строків її виплати, статті 116, 117 Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню.

Національна поліція України у письмовому відзиві щодо позову також заперечила, стверджуючи, що позивач не проходив службу в апараті Національної поліції України та не перебував з нею у правовідносинах, що вказує на відсутність будь-яких обов'язків в останньої щодо ОСОБА_2 Хоча Головне управління Національної поліції в Київській області, де проходив службу позивач, і є територіальним органом Національної поліції, але в той же час цей орган є окремою юридичною особою, яка самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Також зазначено про необґрунтованість позовних вимог по суті, оскільки з позивача правомірно відраховано кошти в розмірі 3 275,77 грн. за 11 днів надмірно використаної відпустки, та зазначено про неправильний розрахунок позивача належних йому до виплати сум із застосуванням середньоденного заробітку в розмірі 479,50 грн., тоді як підлягає застосуванню 338,02 грн.

Міністерство внутрішніх справ України у письмовому відзиві теж не погодилось з позовними вимогами ОСОБА_2 з огляду на їх необґрунтованість щодо Міністерства, яке безпосередньо з позивачем у відносинах публічної служби не перебувало, тому його права та інтереси не порушувало. Будь-яка інформація щодо проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ, в тому числі щодо невикористаних ним відпусток у Міністерства відсутня.

Ліквідаційна комісія Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області свого відношення до позову не висловила.

У судовому засіданні представники сторін також заперечили щодо позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення Національного університету внутрішніх справ ОСОБА_2 з 28.07.1999 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Так, згідно з довідкою Головного управління МВС України в Київській області від 10.05.2018 № 1240/109/12 ОСОБА_2 з 26.06.1999 по 07.05.2014 проходив службу в Автономній Республіці Крим.

Не зважаючи на те, що в довідці зазначено дату початку служби позивача в органах внутрішніх справ 26.06.1999, суд вважає, що такою датою є 28.07.1999, як зазначено в трудовій книжці позивача.

З витягу з наказу Головного управління МВС України в Київській області від 20.05.2017 № 356 о/с вбачається, що ОСОБА_2, який прибув з Головного управління МВС України в Автономній Республіці Крим, з 07.05.2014 призначено на посаду оперуповноваженого відділу оперативних розробок Управління Державної служби боротьби з економічною злочинністю на підставі наказу Головного управління МВС України в Київській області від 07.05.2014 № 809 о/с.

Судом встановлено, що наказом Головного управління МВС України в Київській області від 12.12.2014 № 114 о/с позивача з 12.12.2014 призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних розробок Управління Державної служби боротьби з економічною злочинністю Головного управління МВС України в Київській області.

Згідно з наказом Головного управління МВС України в Київській області від 13.03.2015 № 143 о/с ОСОБА_2 з 13.03.2015 призначено на посаду старшого слідчого відділу Києво-Святошинського РВ Головного управління МВС України в Київській області.

Наказом Головного управління МВС України в Київській області від 06.11.2015 № 590 о/с ОСОБА_2 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ з 06.11.2015.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 07.11.2015 №1 о/с по Києво-Святошинському відділу поліції ОСОБА_2 з 07.11.2015 прийнято на службу до Національної поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.09.2017 № 645 о/с відповідно до пункту 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено зі служби в поліції з 30.09.2017.

Згідно з цим наказом станом на час звільнення позивача з поліції:

- стаж його служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 23 роки 01 місяць 19 днів;

- час навчання - немає;

- вислуга років на пільгових умовах - 05 років 11 місяців 27 днів;

- вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції - 23 роки 01 місяць 19 днів;

- усього вислуги років - 29 років 01 місяць 16 днів;

- кількість днів для відрахування за надмірно використану частину відпустки у році звільнення становить 11.

При звільненні позивачу у вересні 2017 року нараховано грошове забезпечення за 30 календарних днів вересня 2017 року в сумі 10309,50 грн., які йому виплачено у вересні 2017 року в сумі 10154,88 грн. з вирахуванням відповідних податків та зборів, що позивачем у ході судового розгляду справи не заперечувалося.

Водночас позивачу нараховано до виплати кошти в сумі 118 559,25 грн.

День звільнення позивача 30.09.2017 був вихідним днем (субота), що унеможливило отримання ним трудової книжки та повного розрахунку, тому позивач 02.10.2017 звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із письмовою заявою від 02.10.2017, в якій, поміж іншого, просив видати трудову книжку та провести повний розрахунок.

Відповідно до письмового повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення згаданий лист отриманий уповноваженою особою Головного управління Національної поліції в Київській області 06.10.2017.

01.11.2017 позивач отримав трудову книжку, що не заперечувалося Головним управлінням Національної поліції в Київській області.

Факт отримання грошового забезпечення за вересень 2017 року у вересні 2017 року позивачем не заперечувався.

Решта коштів, нарахованих позивачу у зв'язку зі звільненням в розмірі 118 559,25 грн. після вирахування відповідних податків та зборів, також 3658,22 грн. за 11 днів надмірно використаної відпустки в рік звільнення, перераховані позивачу в сумі 113 177,51 грн. в листопаді 2017 року та надійшли на його банківську картку 14.11.2017, що підтверджується випискою по картці за період з 30.09.2017 по 14.11.2017 та не заперечувалось Головним управлінням Національної поліції в Київській області.

Стверджуючи про протиправність дій відповідачів щодо неповного розрахунку з ним при звільненні з огляду на невиплату грошової компенсації за усі дні невикористаної відпустки за весь період служби в органах внутрішніх справ та поліції, стягненням з нього коштів за 11 днів надміру використаної відпустки при звільненні з поліції, а також про протиправність дій щодо затримання виплати належних йому коштів, позивач звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про міліцію», який був чинний на час звільнення позивача з органів внутрішніх справ (втратив чинність 07.11.2015 на підставі Закону України «Про Національну поліцію»), особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Згідно з частиною першою статті 18 цього Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ, передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Згідно з пунктом 52 Положення чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Відповідно до пункту 56 згаданого Положення особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Пунктом 51 Положення встановлено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв'язку з особливо складними умовами служби.

Як вбачається з встановлених судом вище обставин, у період з 07.05.2014 по день звільнення з органів внутрішніх справ 06.11.2015 позивач на різних посадах проходив службу в Головному управлінні МВС України в Київській області, тобто безпосередньо перебував у відносинах публічної служби з цим органом внутрішніх справ. Саме за цей період служби позивач мав право на чергову відпустку та отримання компенсації у разі її невикористання.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління МВС України в Київській області з 05.11.2015 станом на цей час перебуває в стані припинення, у зв'язку з чим в установленому порядку сформовано та функціонує Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Київській області.

Частиною четвертою статті 105 Цивільного кодексу України визначено, що до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Відповідно до довідки Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 18.01.2018 №3 колишній працівник Києво-Святошинського РВ ГУ МВС в Київській області ОСОБА_2 відповідно до наказу Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 13.10.2015 №87 «Про надання відпусток працівникам Києво-Святошинського РВ» перебував у черговій відпустці за 2015 рік та чергову відпустку за 2015 рік використав в повному обсязі.

Довідкою Головного управління МВС України в Київській області від 10.05.2018 №1240/109/12 також підтверджується використання ОСОБА_2 частини невикористаної відпустки за 2015 рік терміном 30 діб з 27.10.2015 по 25.11.2015 відповідно до наказу Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 13.10.2015 №87.

Відповідно до Положення про Києво-Святошинський районний відділ ГУ МВС України в Київській області, затвердженого наказом Головного управління МВС України в Київській області від 29.03.2013 №247, названий відділ є юридичною особою та територіальним органом Головного управління МВС України в Київській області, очолюється начальником, до повноважень якого, зокрема належить вирішення питання проходження служби особами рядового і начальницького складу, призначення та звільнення з роботи працівників, які не мають спеціальних звань, накладення дисциплінарних стягнень і застосування заохочень або порушує відповідне клопотання перед керівництвом Головного управління.

Таким чином, до повноважень Києво-Святошинського районного відділу ГУ МВС України в Київській області належало прийняття наказу про надання відпустки позивачу за 2015 рік.

Зі змісту наказу Головного управління МВС в Київській області від 06.11.2015 № 590 о/с, яким ОСОБА_2 з 04.11.2015 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, також вбачається відсутність у нього невикористаних днів щорічної відпустки в році звільнення.

У ході судового розгляду справи судом не здобуто доказів наявності у позивача невикористаної чергової відпустки за інший період служби в Головному управлінні МВС України в Київській області та права на отримання іншого виду відпустки та її невикористання.

При цьому доводи позивача про ненадання йому згаданої відпустки за 2015 рік, обґрунтовані тим, що 06.11.2017 він звільнився зі служби в органах внутрішніх справ та з 07.11.2017 розпочав службу в поліції, на підтвердження чого надав докази виконання ним з 09.11.2017 посадових обов'язків в поліції, не заслуговують на увагу суду, оскільки не спростовують сам факт надання позивачу відпустки та отримання ним у зв'язку з цим коштів.

За наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області на користь позивача компенсації за невикористані відпустки за період служби в Головному управлінні МВС України в Київській області, в тому числі за 2015 рік.

Також не підлягає задоволенню судом вимога позивача про стягнення на його користь з Головного управління Національної поліції в Київській області компенсації за невикористані відпустки за період його служби в інших територіальних органах внутрішніх справ та поліції з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі за період з 2011 по 2012 роки, протягом якого позивач проходив службу в територіальних органах внутрішніх справ Автономної Республіці Крим, оскільки вимога про виплату компенсації за невикористану відпустку за вказаний період має спрямовуватися позивачем саме до того органу внутрішніх справ або поліції, в якому він безпосередньо проходив службу у відповідний період, тоді як службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області позивач проходив лише з 07.05.2014 по 06.11.2015.

Водночас не підлягає задоволенню судом вимога позивача про стягнення на його користь компенсації за невикористані відпустки з Міністерства внутрішніх справ України та з Національної поліції України, оскільки судом не встановлено, що в період проходження служби в органах внутрішніх справ та поліції з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі в період з 2011 по 2012 роки, позивач безпосередньо перебував у відносинах публічної служби з цими суб'єктами владних повноважень, що свідчить про відсутність у них будь-яких обов'язків щодо позивача.

Що стосується вимоги позивача про стягнення згаданої компенсації з Головного управління Національної поліції в Київській області за період з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі за 2011 та 2012 роки, то необхідно зазначити наступне.

За висновком суду правомірність дій Головного управління Національної поліції в Київській області щодо виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки підлягає перевірці лише за період з 07.11.2015 по 30.09.2017, тобто за період часу, протягом якого позивач перебував у відносинах публічної служби з цим органом.

Інший період перевірці не підлягає, оскільки з 18.08.1999 по 06.11.2015, в тому числі з 2011 по 2012 роки, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ. Жодним законодавчим актом, в тому числі й Законом України «Про Національну поліцію» не передбачено, що територіальні органи Національної поліції є правонаступниками відповідних територіальних органів внутрішніх справ.

Законом України «Про Національну поліцію» визначені правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відпустка поліцейському надається відповідно до статей 92-93 Закону України «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до статті 92 вказаного Закону поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з частинами першою-третьою статті 93 Закону тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п'ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п'ятнадцять календарних днів.

Частиною сьомою статті 93 Закону визначено, що чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Відтак, за період служби позивача в Головному управлінні Національної поліції в Київській області з 07.11.2015 по 30.09.2017 позивач мав право на отримання чергової відпустки за кожний робочий рік служби з урахуванням права на додаткову відпустку за вислугу років.

Довідкою ВПС УКЗ Головного управління Національної поліції в Київській області без дати та номеру підтверджується, що наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.06.2016 №242 о/с ОСОБА_2 надано частину чергової відпустки з 30.05.2016 по 13.06.2016, тобто 15 днів, невикористана частина відпустки за 2016 рік складає 30 днів.

Згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 02.06.2017 № 424 ос/с позивачу надано чергову основну відпустку за 2017 рік на 45 днів (основна - 30 календарних днів, додаткова 15 днів за вислугу років та 2 святкові дні) з 01.06.2017 по 17.07.2017, а також надано невикористану частину відпустки за 2016 рік на 30 діб з 18.07.2017 по 16.08.2017.

Таким чином, на період з 01.06.2017 по 16.08.2017 позивачу надано чергові та додаткову відпустки на 75 днів (45 днів + 30 днів), в яких він перебував.

Судом не встановлено право позивача щодо отримання інших видів відпустки за період його служби в Головному управлінні Національної поліції в Київській області.

Разом з тим довідками медичних установ про тимчасову непрацездатність від 06.06.2017 № 1243 та від 04.08.2017 № 1790 підтверджується, що у період відповідно з 24.05.2017 по 03.06.2017 та з 25.07.2017 по 04.08.2017 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в медичній установі.

Після виходу на службу після закінчення відпустки за 2017 рік позивач 21.08.2017 стверджує, що подав до сектору кадрового забезпечення Києво-Святошинського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області згадані вище довідки про тимчасову непрацездатність задля продовження періоду його відпустки на 14 днів, протягом яких хворів. Інше відповідачами не спростовано.

У зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивач подав рапорт про звільнення зі служби в поліції з 30.09.2017 відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з проханням видати направлення на проходження військово-лікарської комісії та повідомлення про невикористані дні чергової відпустки за 2017 рік в кількості 14 днів із 45 днів щорічної відпустки, а саме ті 14 днів, які він не використав через хворобу.

За результатами проходження військово-лікарської комісії 19.09.2017 позивач отримав свідоцтво про хворобу від 18.09.2017 та подав рапорт про звільнення зі служби в поліції з 30.09.2017 з вищевказаних підстав.

З наданих Головним управлінням Національної поліції в Київській області пояснень слідує, що обраховуючи при звільненні позивача належну йому відпустку за 2017 рік, назване управління керувалося приписами частини дев'ятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення, а також наступним.

Станом на день звільнення позивач мав вислугу 23 роки 01 місяць 19 днів, відповідно до частини третьої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» йому нараховано додаткову відпустку 15 днів за вислугу років. Тобто всього 45 днів (30 + 15), які поділити на 12 місяців, внаслідок чого за 1 місяць служби позивач має право 3.75 дня відпустки.

У 2017 році позивач фактично відпрацював повних дев'ять місяців, оскільки звільнений зі служби 30.09.2017, тоді як день звільнення вважається останнім днем роботи. Отже за цей рік позивач має право на 34 дні відпустки ( 9 місяців х 3,75 дня = 33,75 дня, що відповідно до арифметичних правил заокруглення складає 34 дні).

Суд погоджується з таким розрахунком відпустки позивача за 2017 рік.

Водночас суд вважає необґрунтованим визначення Головним управлінням Національної поліції України в Київській області в наказі від 02.06.2017 № 424 о/с 11 днів для відрахування позивачу за надмірно використану частину відпустки в році звільнення з огляду на таке.

Згідно з абзацом шостим пункту 8 Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.

При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки (абзац 9 пункту 8 Порядку № 260).

Як встановлено вище, наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 02.06.2017 № 424 о/с позивачу було надано всього 75 діб відпустки за 2016 та 2017 роки, при використанні яких позивач 14 днів хворів та знаходився на стаціонарному лікуванні.

Частиною восьмою статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Згідно з поясненнями, викладеними в письмових відзивах на позовну заяву та уточнену позовну заяву, Головне управління Національної поліції в Київській області не заперечує того, що його керівник не продовжив відпустку позивача, стверджуючи, що інформація про хворобу позивача до керівництва не надходила.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, на суб'єкта владних повноважень покладено обов'язок доказування правомірності своїх дій у разі заперечення ним позову про протиправність таких дій.

Ураховуючи викладене, суд не бере до уваги доводи Головного управління Національної поліції в Київській області про відсутність у нього інформації щодо хвороби позивача, оскільки ці доводи не спростовують факт подання позивачем за місцем безпосереднього проходження служби до сектору кадрового забезпечення Києво-Святошинського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області медичних довідок про хворобу та перебування в стаціонарі.

Законодавство не передбачає обов'язку працівника подавати роботодавцю медичні довідки та інше з відповідною заявою та обов'язковою реєстрацією або поштовим шляхом. За усталеною практикою такі довідки подаються працівником безпосередньо до відповідного кадрового чи іншого відповідального за облік робочого часу структурного підрозділу без будь-якої заяви та реєстрації.

Крім того, після подання до сектору кадрового забезпечення Києво-Святошинського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області згаданих вище медичних довідок, позивач в рапорті про звільнення від 19.09.2017 вказав на те, що відпуску в 2017 році використав частково в кількості 31 дня, оскільки під час відпусток хворів із зазначенням періодів перебування на стаціонарному лікуванні.

Неповідомлення керівника Головного управління Національної поліції в Київській області сектором кадрового забезпечення Києво-Святошинського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області про хворобу позивача у період відпусток свідчить про неналежне виконання останнім своїх повноважень і за висновком суду не повинне призводити до порушень прав працівника.

Таким чином, бездіяльність керівника Головного управління Національної поліції в Київській області є протиправною, оскільки на підставі медичних довідок про хворобу та лікування позивача на стаціонарі, зокрема у період його відпустки, та відповідно до частини восьмої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» згаданий керівник зобов'язаний був продовжити відпустку позивача на кількість днів, протягом яких він хворів, що ним виконано не було.

У разі прийняття в установленому порядку керівником Головного управління Національної поліції в Київській області наказу про продовження відпустки позивача, з належних позивачу при звільненні коштів не було б утримано кошти за 11 днів надмірно використаної відпустки.

Наведене дає підстави суду дійти висновку, що з вищевказаних 75 днів відпустки, наданих позивачу за 2016 та 2017 роки, ним через хворобу не використано 14 днів, отже, загалом використано 61 день.

Відпустка позивача за 2016 рік, надана йому згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 02.06.2017 №424 о/с, становить 30 днів, за 2017 рік позивач має право на 34 дні відпустки, що складає 64 дні.

Ураховуючи наведене, при звільненні позивачу належала до виплати компенсація за 3 дні невикористаної відпустки (64 - 61), яку позивачу не нараховано та не виплачено.

Згідно з абзацами 7-9 пункту 8 Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

При звільненні поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції в Київській області від 12.01.2018 № 29 середньомісячне грошове забезпечення позивача 10309,50 грн., а розмір середньоденного грошового забезпечення - 338,02 грн.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу позивача до Головного управління Національної поліції в Київській області щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки за період служби з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі за 2011 та 2012 роки, стягнувши з названого управління на користь позивача компенсацію за три дні невикористаної відпустки в розмірі 1 014,06 грн. (338,02 грн. х 3) за виключенням відповідних податків і платежів які належить сплатити при їх виплаті.

Решта вимог позивача до Головного управління Національної поліції в Київській області щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом, у період до 07.11.2015, в тому числі у 2011 та 2012 роках, позивач не перебував у відносинах публічної служби з цим відповідачем., а останній не є правонаступником органів внутрішніх справ, у яких позивач проходив службу станом на цю дату.

У ході судового розгляду справи Головним управлінням Національної поліції в Київській області не заперечувалось відрахування з належних позивачу при звільненні коштів суми за 11 днів надмірно використаної частини відпустки, що ураховуючи встановлені судом обставини, є протиправним.

Згідно з поясненнями Головного управління Національної поліції в Київській області за надмірно використану відпустку з належних позивачу при звільненні коштів утримано 3658,22 грн., тоді як позивач вказує про стягнення з нього 3275,22 грн., які просить стягнути на свою користь.

При цьому позивач у позовній заяві не просить суд визнати протиправними такі дії Головного управління Національної поліції в Київській області та повернути йому ці кошти, а також визнати протиправним наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.09.2017 №645 о/с в частині визначення 11 днів для відрахування за надмірно використану частину відпустки у році звільнення.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Керуючись указаною правовою нормою та з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.09.2017 №645 о/с в частині визначення 11 днів для відрахування за надмірно використану частину відпустки у році звільнення та стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь позивача утримані з нього при звільненні кошти за 11 днів надміру використаної відпустки в розмірі 3275,77 грн.

При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідачів середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як зазначено у частині першій статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною п'ятою статті 235 Кодексу законів про працю України також передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (від 16.05.2012 № 6-47110св11, від 18.07.2012 року № 6-14417св12, від 29.01.2014 № 6-144цс13, від 15.09.2015 № 21-1765а15, від 27.04.2016 № 6-113цс16) також неодноразово вказував на те, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові від 26.10.2016 № 6-1395цс16 Верховний Суд України зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Судом встановлено, та не заперечувалося Головним управлінням Національної поліції в Київській області, що день звільнення позивача зі служби 30.09.2017 був вихідним днем, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України Головне управління Національної поліції в Київській області повинне було не пізніше наступного дня після отримання 06.10.2017 вимоги позивача про видачу трудової книжки і проведення розрахунку, тобто 09.10.2017 (07-08.10.2017 вихідні дні, відповідно субота та неділя) видати йому трудову книжку та провести розрахунок.

Натомість трудову книжку видано лише 01.11.2017, розрахунок проведено 14.11.2017, тобто з порушенням установленого законодавством строку.

Так, кошти, нараховані у зв'язку зі звільненням зі служби, а саме одноразова грошова допомога при звільненні відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 118559,25 грн., після вирахування відповідних податків та зборів та 3658,22 грн. за 11 днів надмірно використану відпустку в рік звільнення, були перераховані позивачу в сумі 113 177,51 грн. та надійшли на його банківську картку лише 14.11.2017, що підтверджується випискою по картці за період з 30.09.2017 по 14.11.2017, не заперечувалось Головним управлінням Національної поліції в Київській області.

Доводи Головного управління Національної поліції в Київській області щодо відсутності необхідних коштів для своєчасної їх виплати позивачу не заслуговує на увагу суду та не звільняє його від відповідальності за несвоєчасний розрахунок.

Крім того, Головне управління Національної поліції в Київській області 14.11.2017 не в повному обсязі розрахувалося з позивачем при звільненні з огляду на встановлене судом протиправне вирахування з належних йому коштів 3275,77 грн. за 11 днів надмірно використаної відпустки та ненадання компенсації за 3 дні невикористаної чергової відпустки, що є підставою для притягнення його до відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день постановлення судом рішення у цій справі.

У постанові від 21.03.2017 № 826/511/15 Верховний Суд України вказує на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Головним управлінням Національної поліції в Київській області не доведено перед судом відсутності його вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем при його звільненні зі служби, що свідчить про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за період з 09.10.2017 по 13.11.2018, тобто по день ухвалення рішення суду у цій справі.

Кількість робочих днів за період з 09.10.2017 по 13.11.2018 становить 280 (з них робочих днів у 2017 році: в жовтні - 16, в листопаді - 22, в грудні - 20; робочих днів у 2018 році: в січні - 21, в лютому - 20, в березні - 21, в квітні - 19, в травні 21,в червні 20, в липні 22, в серпні 22, у вересні 20, в жовтні 22, в листопаді - 14).

Як зазначено вище, середньоденний заробіток позивача складає 338,02 грн., тому середній заробіток, який належить стягнути на користь позивача складає 94 645,60 грн. (280 р.д. х 338,02 грн.).

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16).

З огляду на те, що середньомісячне грошове забезпечення позивача складало 10309,50 грн., а недоплачена сума 4 289,83 грн. (1 014,06 грн. + 3 275,77 грн.), що складає 41,6% від середньомісячного заробітку, то враховуючи співмірність цієї суми відносно розміру середнього заробітку позивача, суд вважає за справедливе застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір суми, належної позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, до 39372,57 грн., що складає 46,1% від нарахованої судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 94 645,60 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку з ним при звільненні підлягає задоволенню шляхом стягнення з указаного відповідача на його користь 39372,57 грн.

За наведених обставин, вимога позивача про стягнення згаданих коштів з решти відповідачів є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги позивача, в якій він просить суд зобов'язати відповідачів надати інформацію про використані та невикористані основні та додаткові щорічні відпустки ОСОБА_2 за період служби в територіальних органах МВС України та Національної поліції України з 18.08.1999 року по 30.09.2017, то таку вимогу суд розцінює як клопотання позивача, а не як позовну вимогу, тому вирішенню судом при ухваленні судового рішення вона не підлягає.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_3 є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення судом.

Підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні, оскільки при зверненні до суду позивач не сплачував судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ідентифікаційний код 40108616) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) компенсацію за три дні невикористаної відпустки в розмірі 1 014,06 грн. за виключенням відповідних податків і платежів які належить сплатити при їх виплаті.

Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.09.2017 №645 о/с в частині визначення ОСОБА_2 11 днів для відрахування за надмірно використану частину відпустки в році звільнення.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ідентифікаційний код 40108616) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) утримані з нього при звільненні кошти за 11 днів надмірно використаної відпустки в розмірі 3275,77 грн.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ідентифікаційний код 40108616) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за весь час несвоєчасного розрахунку при звільненні в сумі 39 372,57 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Шейко Т.І.

Повний текст рішення виготовлено 16.11.2018.