Справа № 826/13152/17
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

14 листопада 2018 року № 826/13152/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України
провизнання протиправними та скасування наказів, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошового забезпечення,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить:

- визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2017 №13-РС (по особовому складу) в частині звільнення у запас старшини ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2017 №22 (по стройовій частині) в частині, що стосується старшини ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшині ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за один (сьомий) повний календарний рік служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити нараховану старшині ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік;

- визнати незаконним та протиправним притягнення до дисциплінарної відповідальності у 2017 році старшини ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним та протиправним відрахування 10% із грошового забезпечення старшини ОСОБА_1 впродовж червня-липня 2017 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь старшини ОСОБА_1 незаконно нараховані кошти у розмірі 10% від грошового забезпечення, що здійснені впродовж червня-липня 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату належного старшині ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням періоду, протягом якого ОСОБА_1 мала право на його отримання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про протиправність оскаржуваних наказів. Так, позивачем наголошено на тому, що п. «б» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», приписи якого застосовано як підставу для звільнення позивача, передбачає відсутність бажання продовжувати службу. Натомість, позивач виявила таке бажання, а постанова військово-лікарської комісії, за твердженням останньої, оскаржена у судовому порядку. При цьому, позивачем наголошено, що станом на момент винесення оскаржуваного наказу від 26.07.2017 №22 повного розрахунку з позивачем здійснено не було, що унеможливлює її виключення зі списків особового складу військової частини, дозволу на інше позивачем також надано не було; а зазначене у наказі від 26.07.2017 №22 місце прийняття наказу м. Маріуполь не відповідає дійсному місцю перебування командира військової частини НОМЕР_1 . Крім того, за твердженнями позивача, останньою не отримано одноразової грошової допомоги у розмірі 50% за сьомий (повний) календарний рік служби, допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік, а також безпідставно накладено дисциплінарне стягнення у 2017 році, внаслідок чого, як наслідок, необґрунтовано здійснено відрахування у розмірі 10% з утримання за червень-липень 2017 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2018 адміністративну справу №826/13152/17, після скасування постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2018 про залишення позову без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України, дану справу прийнято до свого провадження суддею Скочок Т.О. та призначено підготовче засідання у справі.

За результатами підготовчого провадження, після вчинення всіх необхідних процесуальних дій, передбачених ч. 2 ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, судом 06.08.2018 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене судове засідання 18.09.2018 сторони та їхні представники не з`явились. Від позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності із зазначенням того, що позовні вимоги остання підтримує у повному обсязі та просить суд задовольнити їх. Разом з тим, у матеріалах справи містяться відзив та заперечення представника відповідача проти заявлених позовних вимог, в яких зазначено про правомірність оскаржуваних наказів, оскільки у межах спірних правовідносин згода позивача на звільнення з військової служби не потрібна. У той же час, військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником бюджетних коштів, а тому не може розпоряджатися сумою, передбаченою для позивача у разі звільнення. Такий розрахунок з позивачем проведено у серпні 2017 року, а тому, за твердженням представника відповідача, порушення та заборгованості військова частина НОМЕР_1 перед позивачем не має. Крім того, законодавчі положення про неможливість виключення зі списків особового складу військової частини у разі не здійснення повного розрахунку стосуються виключно військовослужбовців, в яких закінчився термін дії контракту і який не виявив бажання продовжити військову службу. Щодо тверджень позивача про необхідність виплатити останній одноразову грошову допомогу у розмірі 50% за сьомий (повний) календарний рік служби та допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік представником відповідача вказано, що позивач має лише шість повних календарних років служби, а відповідного рапорту про виплату допомоги у 2016 році позивачем не подавалось. З приводу дисциплінарного стягнення представником відповідача зазначено, що у червні 2017 року позивачу усно оголошено догану, внаслідок чого преміювання позивача було зменшено на 10%.

Враховуючи вищенаведене, суд, в судовому засіданні 18.09.2018, на підставі ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Щодо оскаржуваних наказів.
Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом командира 56 окремої мотопіхотної бригади (по особовому складу) від 24.07.2017 №13-РС (м. Маріуполь) старшину ОСОБА_1 , розвідника-телефоніста відділення управління командира батареї взводу управління командира батареї артилерійської батареї артилерійського дивізіону бригадно-артилерійської групи 56 окремої мотопіхотної бригади, звільнено з військової служби у запас за п. «б» (за станом здоров`я) ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». В якості підстави для звільнення зазначено свідоцтво про хворобу від 13.07.2017 №656.

На підставі викладеного, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2017 №22 (м. Маріуполь) старшину ОСОБА_1 , розвідника-телефоніста відділення управління командира батареї взводу управління командира батареї артилерійської батареї артилерійського дивізіону бригадно-артилерійської групи, звільненої наказом від 24.07.2017 №13-РС у запас за п. «б» (за станом здоров`я) ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що справу та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК м. Києва. З 26.07.2017 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах становить: календарна 7 років 3 місяці.

Водночас, наказом командира 56 окремої мотопіхотної бригади (по особовому складу) від 01.11.2017 №71-РС (м. Маріуполь) наказ командира 56 окремої мотопіхотної бригади (по особовому складу) від 24.07.2017 №13-РС про звільнення старшини ОСОБА_1 , розвідника-телефоніста відділення управління командира батареї взводу управління командира батареї артилерійської батареї артилерійського дивізіону бригадно-артилерійської групи 56 окремої мотопіхотної бригади, викладено у новій редакції, згідно з якою, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останню звільнено з військової служби у відставку за п. «б» (за станом здоров`я) та виключено з військового обліку.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.12.2017 №138 (м. Маріуполь) внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2017 №22, виклавши у такій редакції: «Старшину ОСОБА_1 , розвідника-телефоніста відділення управління командира батареї взводу управління командира батареї артилерійської батареї артилерійського дивізіону бригадно-артилерійської групи, звільненої наказом від 24.07.2017 №13-РС у запас за п. «б» (за станом здоров`я) ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що справу та посаду здав і направити до Ямпільського районного військового комісаріату Вінницької області для зарахування на військовий облік з подальшим виключенням з військового обліку. З 26.07.2017 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах становить: календарна 6 років 10 місяців».

Вважаючи вказані накази від 24.07.2017 №13-РС та від 26.07.2017 №22 протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Як було зазначено вище, у первинних наказах від 24.07.2017 №13-РС та від 26.07.2017 №22 в якості підстави для звільнення позивача вказано п. «б» (за станом здоров`я) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з яким, під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.

У той же час, наказами від 01.11.2017 №71-РС та 01.12.2017 №138, яким внесено зміни до наказів від 24.07.2017 №13-РС та від 26.07.2017 №22, змінено підставу для звільнення позивача з військової служби, а саме: зазначено ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у відповідності до якої, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

На підтвердження вказаного у матеріалах справи також міститься копія свідоцтва про хворобу військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 13.07.2017 №656-п, яким ОСОБА_1 визнано непридатною до військової служби з виключенням з військового обліку. При цьому, доказів оскарження вказаного свідоцтва та/або скасування останнього у встановленому порядку позивачем суду не надано, а іншого з матеріалів справи не вбачається.

Таким чином, у межах спірних правовідносин та з урахуванням подальших змін, внесених наказами від 01.11.2017 №71-РС та 01.12.2017 №138, позивача звільнено з військової служби у відставку, з огляду на визнання її військово-лікарською комісією непридатною за станом здоров`я до військової служби саме на підставі ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положення якої не передбачають врахування бажання військовослужбовця, який підлягає звільненню, продовжувати військову службу. Суд також звертає увагу, що вказані накази від 01.11.2017 №71-РС та 01.12.2017 №138 не є предметом дослідження у межах даної справи, а тому суд не надає оцінки правомірності останніх.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи заявлені предмет та підстави позову, суд дійшов до висновку про відсутність законодавчих підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира 56 окремої мотопіхотної бригади (по особовому складу) від 24.07.2017 №13-РС та, відповідно, про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В обґрунтування протиправності наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2017 №22 позивачем вказано, що станом на момент винесення оскаржуваного наказу від 26.07.2017 №22 повного розрахунку з позивачем здійснено не було, що унеможливлює її виключення зі списків особового складу військової частини, дозволу на інше позивачем також надано не було; а зазначене у наказі від 26.07.2017 №22 місце прийняття наказу м. Маріуполь не відповідає дійсному місцю перебування командира військової частини НОМЕР_1 .

Так, Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 240 Положення, військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Рішення про дальше проходження військової служби військовослужбовцями, які визнані обмежено придатними до проходження військової служби в мирний час, приймає посадова особа, до чиєї номенклатури призначення належить посада, яку займає військовослужбовець на підставі відповідних клопотань. Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Згідно з п. 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Зі змісту оскаржуваного наказу від 26.07.2017 №22 вбачається, що з 26.07.2017 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вказане також продубльовано у наказі від 01.12.2017 №138.

Натомість, представником відповідача під час судового розгляду справи зазначено, що належне позивачу до сплати грошове утримання виплачено останній у серпні 2017 року, з огляду на те, що військова частина не є розпорядником бюджетних коштів, а тому не може розпоряджатися сумою, передбаченою для позивача у разі звільнення.

На підтвердження вказаного у матеріалах справи міститься копія довідки від 09.08.2017 №2095/10/288 (а.с. 143 том 1), у відповідності до якої, ОСОБА_1 не отримала грошове забезпечення на момент звільнення у зв`язку з тим, що станом на 26.07.2017 на рахунку військової частини не було коштів для її розрахунку; належне ОСОБА_1 грошове забезпечення остання отримає у термін до 15.08.2017. Наявною у матеріалах справи копією реєстру військової частини НОМЕР_1 про грошове забезпечення звільнених у серпні 2017 року (Приватбанк) (а.с. 145 том 1) підтверджено, що ОСОБА_1 отримала грошове забезпечення у розмірі 10 356,41 грн.

Отже, у межах спірних правовідносин мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення остаточного з нею розрахунку. При цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давала, що не спростовано відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час судового розгляду даної справи.

Як наслідок, оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2017 №22 містить неточності в частині дати виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, оскільки остаточний розрахунок мав місце у серпні 2017 року.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, відтак, у даному разі застосуванню підлягає трудове законодавство. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 у справі №825/1732/17 (ЄДРСР №72283897) та від 18.07.2017 у справі №825/598/17 (ЄДРСР №67827937).
Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу наведеного законодавчого положення вбачається, що передбачений ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 Кодексу законів про працю України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, твердження представника відповідача щодо відсутності з боку військової частини НОМЕР_1 вини у нездійснені такого розрахунку при звільненні, оскільки останній не є розпорядником бюджетних коштів, суд визнає необґрунтованими з огляду на те, що відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не перерахунку та не виплати особі гарантованих виплат.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини 26.07.2017 та проведення остаточного розрахунку з нею лише у серпні 2017 року, суд дійшов до висновку про те, що у межах спірних правовідносин відповідачем порушено приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України в частині строків виплати позивачу належного їй грошового забезпечення.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Разом з тим, оскільки після прийняття провадження у справі ухвалою суду від 13.07.2018, враховуючи позицію Київського апеляційного адміністративного суду, викладену у постанові від 19.06.2018 у справі №826/13152/17, сторони у справі, а також їхні представники, у призначені засідання не з`являлись, а наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено чіткої дати проведення з позивачем розрахунку належного їй грошового забезпечення при звільненні, не зважаючи на витребування від відповідача всіх матеріалів, що були або мали бути взяті ним до уваги у межах спірних правовідносин, в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі, суд, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, позбавлений можливості здійснити такий розрахунок.

З урахуванням викладеного, суд вказує про протиправність та необхідність скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2017 №22 в частині визначення дати виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. На підставі викладеного, суд також зазначає про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Інші доводи позивача вказаного не спростовують та не доводять протилежного.

Щодо не отримання позивачем одноразової грошової допомоги у розмірі 50% за сьомий (повний) календарний рік служби та допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік.
Як було зазначено вище, у наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2017 №22 визначено, що вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах становить 7 років 3 місяці (календарна). Натомість, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.12.2017 №138, яким внесено зміни до наказу від 26.07.2017 №22, вислуга років позивача у Збройних Силах становить 6 років 10 місяців (календарна).

Таким чином, наявними у матеріалах справ доказами спростовано твердження позивача про право останньої на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50% за сьомий (повний) календарний рік служби у разі звільнення.

У той же час, приписами п.п. 33.1 та 33.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260, який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Натомість, з наявних у матеріалах справи доказів, зокрема пояснювальної записки від 29.01.2018 №2095/10/20 (а.с. 148 том 1) та від 29.01.2018 №95 (а.с. 153 том 1), вбачається, що ОСОБА_1 не зверталась з відповідною заявою (рапортом) щодо виплати їй допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік. Іншого з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено.

Вказане свідчить про необґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшині ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за один (сьомий) повний календарний рік служби, а також виплатити нараховану старшині ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік.

Щодо дисциплінарної відповідальності.
У силу п. «б» ст. 51 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (надалі Дисциплінарний статут), на сержантів (старшин) (крім військовослужбовців строкової військової служби) можуть бути накладені такі стягнення як догана.

Про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення (п. 97 Дисциплінарного статуту).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії службової картки ОСОБА_1 (а.с. 51-52 том 1), на останню накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани (усно) 01.06.2017 за порушення форми одягу. Факт порушення порушення форми одягу позивачем під час судового розгляду даної справи не заперечувалось.

Необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців, зокрема, такі обов`язки: додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно (п. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV).

При цьому, згідно з п. 10 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 №595, командир (начальник) військової частини (установи, організації) має право зменшувати розміри винагороди за: порушення статутних правил несення служби; особисті незадовільні показники командирської, бойової та мобілізаційної підготовки; уживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) у службовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння); порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до поломок військової (спеціальної) техніки й озброєння, пошкодження майна, інших матеріальних збитків, а також завдали шкоди здоров`ю військовослужбовців або інших осіб;

Військовослужбовцям зменшується розмір винагороди згідно з наказами командирів (начальників) за той місяць, у якому були допущені ці порушення, або за місяць, у якому ці накази надійшли до військової частини.
Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.07.2017 №6 «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби за червень 2017 року» наказано, зокрема, виплатити премію у зменшеному розмірі, а саме: у розмірі 90%, старшині ОСОБА_1 , з огляду на догану за порушення носіння форми від 01.06.2017. Доказів того, що вказаний наказ оскаржено та/або скасовано у встановленому порядку позивачем не надано, а іншого з матеріалів справи не вбачається.

З урахуванням того, що факт дисциплінарного порушення та наказ від 02.07.2017 №6 в частині зменшення розміру премії позивачем не заперечувався та не оскаржувався, суд виходить з того, що позовні вимоги в частині притягнення старшини ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у 2017 році, внаслідок чого здійснено 10% відрахування із грошового забезпечення останньої, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (, адреса: 87535, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Комишова, 1) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2017 №22 в частині визначення дати виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок