Справа № 808/948/18
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
24 жовтня 2018 року 13:23Справа № 808/948/18 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Гавриленко А.О.,
та представників:
позивача Грамчук М.О.,
відповідача Степури Ю.М.,
розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 27.11.2017 №896 про попередження начальника продовольчої служби підполковника ОСОБА_1 про неповну службову відповідність за особисту недисциплінованість та систематичне порушення військової дисципліни.
Ухвалою суду від 26.03.2018 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою суду від 23.04.2018 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.05.2018.
17 травня 2018 року підготовче судове засідання відкладено на 20.06.2018.
В підготовчому судовому засіданні 20.06.2018 судом здійснено заміну відповідача - Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 на належного Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі ВЧ НОМЕР_1 ). Крім того, підготовче судове засідання відкладено на 10.07.2018.
Ухвалою суду від 10.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження, а підготовче судове засідання відкладено на 11.09.2018.
В підготовчому судовому засіданні 11.09.2018 оголошено перерву до 14.09.2018.
14.09.2018 судом закрито підготовче провадження у справі та розпочато розгляд справи по суті. Крім того, протокольною ухвалою суду від 14.09.2018 в розгляді справи оголошено перерву до 04.10.2018.
Ухвалою суду від 04.10.2018 провадження у справі зупинено до 24.10.2018.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він проходить військову службу в Лавах Національної гвардії України та на момент виникнення спірних правовідносин обіймав посаду начальника продовольчої служби тилу ВЧ НОМЕР_1 . Зазначає, що у лютому 2018 року позивачу надано для ознайомлення наказ командира ВЧ НОМЕР_1 , яким начальника продовольчої служби підполковника ОСОБА_1 попереджено про неповну службову відповідність за особисту недисциплінованість та систематичне порушення військової дисципліни.
Позивач зазначає, що не вчинив жодного правопорушення та притягнутий до дисциплінарної відповідальності протиправно. Також, позивач послався на те, що відповідачем порушено процедури його притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки службове розслідування, за результатами якого на позивача накладено оскаржуване дисциплінарне стягнення, проводилось відповідачем в період його перебування у складі сил та засобів, які залучені та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької області. Тобто, на момент прийняття спірного рішення позивач перебував у відрядженні, що свідчить про неправомірність проведення службового розслідування та накладення дисциплінарного стягнення.
Крім того, позивач посилається на те, що його належним чином не було ознайомлено з результатами проведеного службового розслідування, а його неодноразові звернення з проханням ознайомити з результатами службового розслідування залишились без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивач проходив військову службу в ВЧ НОМЕР_1 та прийняв присягу на вірність Українському народові, а також прийняв на себе низку зобов`язань, зокрема дотримуватись вимог законодавства України, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (начальників), а також знати та сумлінно виконувати службові обов`язки за посадами. Відповідач зазначає, що позивачем не дотримувались взяті зобов`язання та допускалось неналежне виконання покладених посадових обов`язків, а також не виконання наказів безпосередніх начальників.
Так, відповідач зазначив, що підставою для проведення службового розслідування, за результатами якого на позивача накладено дисциплінарне стягнення, став рапорт безпосереднього начальника ОСОБА_1 командира батальйонної групи ВЧ НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , який доповів про непокору підполковника ОСОБА_1 та його відмову виконати отриманий наказ.
Вказує, що за результатами проведеного службового розслідування факти викладені в рапорті полковника ОСОБА_3 знайшли своє підтвердження, що зумовило притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. При цьому, при визначенні ступеня притягнення до дисциплінарної відповідальності було враховано, що даний випадок був не першим випадком порушення позивачем встановленого порядку несення служби, зокрема на ОСОБА_1 вже накладались стягнення у вигляді догани та суворої догани, проте позивач на шлях виправлення не став, що зумовило притягнення позивача до більш суворого виду дисциплінарної відповідальності.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав позицію викладену в письмових заперечення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в Національній гвардії України, обіймав посаду начальника продовольчої служби тилу військової частини НОМЕР_1 , спеціальне звання підполковник (а.с.26).
01 листопада 2017 року командиром батальйонної групи 23 оброгп полковником ОСОБА_3 на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 подано рапорт, в якому зазначено, що 01.11.2017 підполковник ОСОБА_1 до виконання обов`язків заступника командира батальйонної групи з тилу ставиться халатно, тилове забезпечення організовано незадовільно, відкрито відмовився виконувати розпорядження встати до строю в присутності офіцерів, на зауваження реагує неадекватно (а.с.47).
У зв`язку з чим полковник ОСОБА_3 просив командира ВЧ НОМЕР_1 провести заміну даного військовослужбовця та призначити службове розслідування по факту відмови виконання розпорядження ОСОБА_1 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.11.2017 №846 «Про призначення службового розслідування по факту невиконання розпорядження підполковником ОСОБА_1 », наказано провести службове розслідування у відповідності до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та наказу МВС України від 24.10.2014 №1133 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України» (а.с.48).
20 листопада 2017 року командиром ВЧ НОМЕР_1 затверджено Висновок службового розслідування по факту не виконання розпорядження начальником продовольчої служби підполковником ОСОБА_1 (а.с.59-61).
Відповідно до Висновку службового розслідування встановлено, що факт невиконання розпорядження начальником продовольчої служби полковником ОСОБА_1 підтвердився та не являється адміністративним правопорушенням та дисциплінарним проступком по ступені тяжкості.
Крім того, у пункті 3 висновків службового розслідування вирішено за особисту недисциплінованість та систематичне порушення військової дисципліни начальника продовольчої служби підполковника ОСОБА_1 (Г-002596) попередити про неповну службову відповідність.
27 листопада 2017 року наказом т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 «Про підсумки проведення службового розслідування по факту невиконання розпорядження начальником продовольчої служби підполковником ОСОБА_1 » №896 наказано, серед іншого, за особисту недисциплінованість та систематичне порушення військової дисципліни начальника продовольчої служби підполковника ОСОБА_1 (Г-002596) попередити про неповну службову відповідність (пункт 3, а.с.78).
Не погодившись з діями відповідача по проведенню службового розслідування та правомірністю прийняття наказу, яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Суд зазначає, що Законом України від 24.03.1999 №548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах (далі - Статут).
Дія Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та на інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до пункту 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, серед іншого:
свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;
постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;
виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
Згідно Контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання: свято та неухильно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (начальників); знати та сумлінно виконувати службові обов`язки за посадами, які займатиме протягом строку Контракту, а також особливі обов`язки, визначені статутами Збройних Сил України (а.с.90).
Судом під час розгляду адміністративної справи встановлено, що підставою для накладення на позивача дисциплінарного стягнення став висновок відповідача про невиконання підполковником ОСОБА_1 наказу командира батальйонної групи 23 оброгп полковника ОСОБА_3 .
Так, у Висновку службового розслідування зазначено, що: «01.11.2017 командир БГр 23 оброгп полковник ОСОБА_3 проводив ранкову нараду, в ході якої вказував на недоліки підполковника ОСОБА_1 в організації тилового забезпечення батальйонної групи 23 оброгп… Після службової наради полковник ОСОБА_3 оголосив шикування офіцерів управління БГр 23 оброгп на що заступник командира БГр 23 оброгп з тилу підполковник ОСОБА_1 повідомив, що ставати до строю не буде і виконувати розпорядження командира БГр 23 оброгп полковника ОСОБА_3 не має наміру…».
Вказані висновки службового розслідування знайшли своє відображення в письмових поясненнях старшого офіцера відділення БОП ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 та офіцера охорони праці та пожежної безпеки ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_5 (а.с.52-53).
В наданих письмових поясненнях ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що підполковник ОСОБА_1 відмовився виконати наказ командира БГр 23 оброгп полковника ОСОБА_3 про шикування особового складу та вказали на те, що ОСОБА_1 вказав на те, що до строю він ставати не буде.
Позивач відмову шикуватися не спростував, але в поясненнях зазначив, що полковником ОСОБА_3 зазначений наказ було віддано для приниження його честі та гідності, а виконати він його не міг оскільки в приміщенні в якому було надано відповідний наказ було відсутнє місце для шикування.
Відповідно до пункту 16 Статуту, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до пункту 29 Статуту, за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
Згідно пункту 30 Статуту, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Пунктом 31 Статуту визначено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Також, відповідно до пункту 34 Статуту, у разі спільного виконання службових обов`язків військовослужбовцями, що не підпорядковані один одному, якщо їх службові відносини не визначені командиром (начальником), начальником є старший із них за посадою, а за рівних посад - старший за військовим званням.
Суд зазначає, що відповідно до статті 26 Стройового статуту Збройних Сил України, військовослужбовець зобов`язаний, зокрема знати своє місце в строю, ставати до строю швидко, без метушні; під час руху зберігати рівняння, інтервал і дистанцію; не виходити із строю (машини) без дозволу.
Під час судового розгляду встановлено та не спростовано позивачем те, що під час виникнення обставин викладених у висновку службового розслідування командир БГр 23 оброгп полковник ОСОБА_3 був начальником підполковника ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підполковник ОСОБА_1 був зобов`язаний беззастережно виконати наказ командира БГр 23 оброгп полковника ОСОБА_3 щодо шикування у місці визначеному командиром.
Суд звертає увагу на ту, обставину, що позивачем не надано до суду доказів принижуючого ставлення до нього з боку полковника ОСОБА_3 , оскільки зібрані під час проведення службового розслідування документи, зокрема пояснення осіб які були присутні у той день на нараді, не містять доказів на підтвердження того, що полковником ОСОБА_3 було принижено честь та гідність підполковника ОСОБА_1 .
Також, суд вважає, що у разі якщо позивач вважав, що полковником ОСОБА_3 було порушено статутні взаємовідносини між військовослужбовцями, то відповідно був зобов`язаний звернутися з відповідним рапортом до командира ВЧ НОМЕР_1 , проте, матеріали справи не містять доказів подачі позивачем відповідного рапорту.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що підполковником ОСОБА_1 було порушено приписи Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в частині безпідставного невиконання наказу начальника - командира БГр 23 оброгп полковника ОСОБА_3 .
Суд зазначає, що Законом України від 24.03.1999 №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг (далі Дисциплінарний статут).
Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Згідно статті 5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Відповідно до статті 6 Дисциплінарного статуту, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
Згідно статті 7 Дисциплінарного статуту, застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.
Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно статті 68 Дисциплінарного статуту, на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.
Відповідно до статті 71 Дисциплінарного статуту, командир полку (корабля 1 рангу), бригади, дивізії щодо підлеглих офіцерів має право: а) робити зауваження, оголошувати догану, сувору догану; б) попереджувати про неповну службову відповідність.
Згідно статті 86 Дисциплінарного статуту, під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
З матеріалів справи судом встановлено, що під час прийняття оскаржуваного наказу про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність відповідачем було обґрунтовано враховано те, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 09.10.2017 №780 ОСОБА_1 оголошено догану за неналежне виконання обов`язків офіцера оперативної групи та особисту недисциплінованість, а також наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 09.10.2017 №787 наказано заступнику командира частини з тилу начальнику тилу притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 за невиконання вимог наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.10.2017 №752, на підставі чого ОСОБА_1 оголошено сувору догану.
Крім того, з матеріалів службового розслідування встановлено, що під час вирішення питання про накладення дисциплінарного стягнення була врахована службова характеристика підполковника ОСОБА_1 , складена 02.11.2017 заступником командира ВЧ НОМЕР_1 з тилу начальником тилу полковником ОСОБА_6 , відповідно до якої за своїми професійними, діловими і моральними якостями підполковник ОСОБА_1 потребує постійної уваги з боку командування частини, займаній посаді не відповідає (а.с.54).
Тобто, позивач на момент прийняття оскаржуваного наказу мав два незнятих дисциплінарних стягнення, а також негативно характеризувався по службі, що зумовило накладення більш суворого дисциплінарного стягнення.
Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він не був обізнаний про накладення попередніх дисциплінарних стягнень, а після цього оскаржив накладення стягнення у судовому порядку, оскільки зазначені обставини не спростовують факт наявності двох не знятих дисциплінарних стягнень.
Крім того, з матеріалів справи встановлено, що рішенням суду від 23.04.2018 у справі №808/699/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про накладення на ОСОБА_1 суворої догани.
Щодо посилань позивача на недотримання відповідачем положень статті 75-78 Дисциплінарного статуту, з посиланням на те, що в період з 06.10.2017 по 06.12.2017 позивач перебував на бойовому чергуванні у Донецькому гарнізоні, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 75 Дисциплінарного статуту, начальники гарнізонів, старші морські начальники та начальники органів управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (далі - Служби правопорядку) в гарнізонах мають право накладати дисциплінарні стягнення на військовослужбовців у таких випадках:
а) правопорушення пов`язане з порушенням правил гарнізонної або вартової служби;
б) порушення громадського порядку або військової дисципліни вчинено за межами розташування військової частини;
в) правопорушення вчинено під час перебування у відпустці, відрядженні, на лікуванні, на гауптвахті Служби правопорядку.
Згідно статті 77 Дисциплінарного статуту, щодо військовослужбовців, які вчинили правопорушення, у випадках, зазначених у статтях 75 і 76 цього Статуту, начальники користуються такими дисциплінарними правами:
начальники гарнізонів і старші морські начальники - владою, наданою їм за основною штатною посадою;
начальники органів управління Служби правопорядку в гарнізонах і військові коменданти всіх найменувань на транспорті - владою на один ступінь вищою за права, надані їм відповідно до військового звання, передбаченого у штатах для посади, яку вони обіймають.
Відповідно до статті 78 Дисциплінарного статуту, начальники, які наклали стягнення згідно із статтями 75 і 76 цього Статуту, повідомляють про це командирів військових частин, в яких служать військовослужбовці, що вчинили правопорушення, та роблять відповідні записи у посвідченні про відпустку або в розпорядженні чи посвідченні про відрядження.
Після прибуття на місце постійної служби військовослужбовець зобов`язаний доповісти своєму безпосередньому командирові про накладене на нього дисциплінарне стягнення. Військовослужбовець, який не доповів про накладене на нього стягнення, несе дисциплінарну відповідальність.
Згідно наказу №252 від 06.10.2017 наказано уважати такими, що вибули у службове відрядження, згідно розпоряджень начальника Південного територіального управління Національної гвардії України від 29.09.2017 №3/4-1054 дск та від 29.09.2017 №3/4-1060 дск до об`єднаного угрупування НГУ (м. Волноваха Донецької області), для виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» (участь в АТО), з 06 жовтня 2017 року майор ОСОБА_1 , начальник продовольчої служби (а.с.72).
Відповідно до наказу №308 від 06.12.2017 наказано уважати такими, що прибули із службового відрядження із об`єднаного угрупування НГУ (м. Волноваха Донецької області), 05 грудня 2017 року підполковник ОСОБА_1 , начальник продовольчої служби (а.с.73).
Тобто, матеріалами справи підтверджено, що з 06.10.2017 по 05.12.2017 позивач перебував у відрядженні у місті Волноваха Донецької області, відповідно до наказів командира ВЧ НОМЕР_1 .
При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивача було передано у розпорядження командира Донецького гарнізону або доказів входження у зазначений гарнізон ВЧ НОМЕР_1 , а також доказів того, що у період накладення на позивача дисциплінарного стягнення позивач виконував обов`язки з гарнізонної або вартової служби.
Отже, суд дійшов висновку, що фактично позивача було відряджено у складі батальйонної групи 23 до виконання завдань поза межами постійної дислокації ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 .
При цьому, пряме підпорядкування батальйонної групи змінено не було, а все забезпечення батальйонної групи здійснювалось саме за рахунок ВЧ НОМЕР_1 , зокрема і грошове забезпечення виплачувалось позивачу відповідно до наказів командира ВЧ НОМЕР_1 .
Отже, твердження позивача про недотримання відповідачем приписів статей 75-78 Дисциплінарного статуту є необґрунтованими, оскільки зазначені норми не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Стосовно посилань позивача на порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Згідно статті 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України встановлюється наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях - центральними органами виконавчої влади, яким вони підпорядковані.
Наказом МВС України від 24.10.2014 №1133 затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, яка визначає порядок проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Національної гвардії України у разі надходження до Головного управління Національної гвардії України, територіальних управлінь, з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я, установ Національної гвардії України відомостей про вчинення ними дій, які порушують права і свободи громадян, а також за фактами невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцями своїх службових обов`язків, порушення військової дисципліни, порядку несення служби або громадського порядку, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення (далі Інструкція №1133).
Відповідно до пп.1 п.1 розділу ІІ Інструкції №1133, службове розслідування проводиться в разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, вимог законодавства, наказів начальників (керівників) чи інших розпорядчих документів, що негативно вплинуло на стан виконання покладених на Національну гвардію України службово-бойових завдань або створило загрозу здоров`ю чи життю особового складу та/або призвело до порушення прав та законних інтересів громадян, до людських жертв чи інших тяжких наслідків, порушень громадського порядку, заподіяння шкоди державі, підприємству, установі, організації незалежно від форми власності чи об`єднанню громадян.
Згідно п.7 розділу ІІ Інструкції №1133, підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те командира (начальника).
З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що наказ про призначення службового розслідування відносно ОСОБА_1 було прийнято уповноваженою на те особою, а саме командиром ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 .
При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що він не був належним чином повідомлений про проведення відносно нього службового розслідування, оскільки в матеріалах службового розслідування міститься його пояснення надані виконавцю службового розслідування підполковнику ОСОБА_7 (а.с.51).
Щодо доводів позивача про ненадання йому для ознайомлення висновку службового розслідування, суд зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №1133, особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право звертатися письмовим рапортом для ознайомлення з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується.
Суд зазначає, що в матеріалах адміністративної справи містяться два рапорти ОСОБА_1 від 24.11.2017 та від 26.12.2017, в яких позивач просить командира ВЧ НОМЕР_1 ознайомити його з результатами службового розслідування.
Також, судом встановлено, що на зазначені рапорти уповноваженими особами було накладено резолюції «ознайомити з матеріалами під розпис без фотографування», проте, з пояснень відповідача встановлено, а позивачем доказів протилежного не надано, що ОСОБА_1 до нетаємного діловодства ВЧ НОМЕР_1 для ознайомлення з матеріалами службового розслідування не звертався.
Суд зазначає, що у разі якщо військовослужбовцями ВЧ НОМЕР_1 позивачу відмовлялося у доступі до матеріалів службового розслідування в супереч наказу командира ВЧ НОМЕР_1 , то відповідно позивач повинен був звернутися з відповідним рапортом до командира ВЧ НОМЕР_1 та доповісти про невиконання його наказу, проте, доказів звернення позивача з відповідним рапортом до командира ВЧ НОМЕР_1 матеріали справи не містять.
Також, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що відповідач не мав права накладати на нього стягнення в період його перебування у відрядженні, оскільки як зазначалось судом вище позивач в момент накладення дисциплінарного стягнення не перебував на бойовій службі, а по-друге, Інструкція №1133 містить застереження про неможливість накладення дисциплінарного стягнення без отримання від військовослужбовця письмового пояснення або за відсутності акта про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог, проте, відповідні пояснення від позивача були отримані, що підтверджує правомірність накладення на позивача дисциплінарного стягнення.
Також, суд вважає безпідставними доводи позивача на те, що він не був обізнаний про посадові обов`язки, не міг виконати команду до строю, оскільки позивач є старшим офіцером - підполковником та особою яка проходить військову службу з 2005 року, у зв`язку з чим зобов`язаний був знати порядок виконання наказу командира (начальника) «до строю», а також порядок доповіді вищому командуванню, у разі якщо вважав, що його права було порушено полковником ОСОБА_3 .
Разом з тим, як встановлено судом, позивачем наказ полковника ОСОБА_3 виконано не було, а обґрунтованих доводів щодо підстав невиконання наказу не було надано ані під час проведення службового розслідування, ані під час судового розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд зазначає, що інші доводи позивача не спростовують висновків суду про правомірність накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що під час прийняття оскаржуваного наказу відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 241,243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 05.11.2018.

Суддя Ю.П. Бойченко