Справа № 755/15401/16-а
Суддя: Таран Н. Г.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2018 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.,

за участю: секретаря судового засідання - Гайворонського В.М.,

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва адміністративний позов ОСОБА_1 до Сквирської міської ради Київської області, треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фетісова Віталіна Олександрівна, про скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в жовтні 2016 року звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про скасування державної реєстрації права власності. Відповідно до останньої редакції позовної заяви від 23.11.2017 року вимогами позову є скасування рішення 33 сесії 6 скликання Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 28 серпня 2014 року про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_4, розташованих під та біля будинку АДРЕСА_1

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом щодо скасування державної реєстрації права власності, а після неодноразових змін підстав та предмету позову - з позовною заявою про скасування рішення 33 сесії 6 скликання Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 28 серпня 2014 року про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_4, розташованих під та біля будинку АДРЕСА_1

Заявлені позивачем вимоги мотивовані тим, що 20.10.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку від 20.10.2014 року був зареєстрований в державному реєстрі права власності на нерухоме майно. 11.06.2015 року Сквирським районним судом Київської області договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 визнаний недійсним. Рішення набрало законної сили 30.10.2015 року після апеляційного перегляду. 28.12.2016 року Сквирським районним судом Київської області був визнаний недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок, що розташовані під та біля будинку АДРЕСА_1. В грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Управління державної реєстрації в Київській області із заявою про скасування запису про державну реєстрацію права власності зробленого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.10.2014 року, який судом було визнано недійсним. Однак у скасуванні цього запису позивачу було відмовлено з тих підстав, що для проведення процедури скасування запису про державну реєстрацію права власності їй необхідно надати державному реєстратору рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію. Враховуючи вищевикладене позивач звернулась до Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області із заявою щодо скасування рішення 33 сесії 6 скликання Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 28 серпня 2014 року про передачу земельних ділянок у властність ОСОБА_4 але отримала відмову. Таким чином позивач змушена звернутися до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності на будинок та скасування рішення 33 сесії 6 скликання Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області про передачу земельних ділянок у власність.

15 грудні 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною першою статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) (у редакції, яка діяла на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною другою статті 4 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) у пункті 2 частини першої статті 4 надав визначення публічно-правовому спору, за яким - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин із яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватно правовий характер.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року "Про міжнародні договори"свідчить про обов'язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Верховний Суд України, розглядаючи заяву про перегляд рішення касаційної інстанції, 09 грудня 2014 року ухвалив постанову за № 21-308а 14, де зазначив таке :

«Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)" . З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 80 Земельного кодексу України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Ураховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС.

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм ЗК, колегія суддів вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції».

Аналогічна правова позиція вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-493а14).

Окремо, 16 грудня 2015 року на спільному засіданні судових палат в цивільних, адміністративних та господарських справах, Верховний Суд України у справі №6-2410цс15 зробив наступний правовий висновок "Конституційний Суд України в пункті 4 - мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116. 122 Земельного кодексу України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про скасування рішення - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про скасування рішення може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Згідно із вимогами п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про те, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сквирської міської ради Київської області, скасування рішення 33 сесії 6 скликання Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 28 серпня 2014 року про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_4, розташованих під та біля будинку №6 по провулку Шевченка в с. Лаврики Сквирського району Київської області, підлягає до закриття, оскільки даний спір має вирішуватись у позовному провадження з дотриманням правил виключної підсудності, тобто за місцем розташування нерухомого майна.

Керуючись вимогами п. 1 ч. 1 ст. 238, ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сквирської міської ради Київської області, треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фетісова Віталіна Олександрівна, про скасування державної реєстрації права власності, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 16.11.2018 року.

Суддя: Н.Г. Таран