Справа № 815/2044/18
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/2044/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Час та місце ухвалення судового рішення « 10:36», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 24.07.2018р.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Крусян А.В.

суддів: Градовський Ю.М. , Яковлєв О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.05.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №75 від 19.04.2018р. щодо відмови йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він є громадянином Афганістану, через необхідність легалізувати своє перебування на території України, він у передбаченому законом порядку звернувся до міграційної служби з метою отримання статусу біженця. Однак, йому було в цьому безпідставно відмовлено, оскільки міграційною службою не проводився збір та аналіз інформації про його особу, країну походження та інших обставин вказаних в заяві.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2018р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.02.2018р. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Афганістану, авіасполученням Кабул (Афганістан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) прибув до України на підставі паспорту громадянина Афганістану серії НОМЕР_1 та багаторазової візи типу D серії НОМЕР_2 /а.с. 71, 132/

02.04.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав неможливості повернення на батьківщину в зв'язку з переслідуванням його за релігійною ознакою, побоюванням стати жертвою жертвоприношення. /а.с. 37/

За порушення правил перебування іноземців в Україні посадовою особою міграційного органу складено на позивача протокол та винесено постанову серії ПР МОД 001914 про адміністративне правопорушення, передбачене ст.203 КУпАП. /а.с. 40-41/

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.04.2018р. №75, на підставі висновку, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с. 126/

Відповідно до висновку від 19.04.2018р. по особовій справі №2018ОD0048 міграційною службою було встановлено, що історія переслідування заявника є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім того, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються. Повідомленні позивачем обставини стосовно отримання ймовірних погроз від представників терористичного угрупування «Талібан» є неправдивими. Так з його слів погрози від вищезазначених осіб почались ще в 2014 р. Водночас протягом 4 років він мав можливість безпечно проживати на території рідного для нього м. Герат (Афганістан) та продовжував працювати у типографії не зазначаючи при цьому жодних проблем у зв'язку зі своєю діяльністю, і у нього існувала можливість вільного переміщення країною, що підтверджується його поясненнями щодо безперешкодного отримання необхідних документів, поїздки до Пакістану у зв'язку з необхідністю лікування його батька. Крім того у разі існування реальної загрози його життю на території країни громадської належності у нього була можливість покинути Афганістан разом зі своєю дружиною та сином три роки тому.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи, дійшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Таким чином, відповідний орган ДМС України приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності позивачем зазначено те, що він прибув до України тому що, на території України проживає його дружина.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів особової справи, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації.

Під час співбесіди 02.04.2018р. на питання про причини виїзду з країни громадянської належності позивач пояснив, що виїхав через неодноразові погрози з боку представників терористичного угрупування «Талібан», що надходили на адресу позивача та його родичів. /а.с. 72,77,97/

Але, єдиною причиною звернення позивача до міграційної служби стало бажання легалізації перебування на території України. /а.с. 73/

При цьому, судом встановлено, що з моменту в'їзду в Україну (23.02.2018р.) до моменту звернення за міжнародним захистом (02.04.2018р.) позивач тривалий час перебував на території України нелегально, із заявами про оформлення документів для надання міжнародного захисту не звертався, що підтверджується постановою про серії ПР МОД 001914 про адміністративне правопорушення, передбачене ст.203 КУпАП, а саме за порушення правил перебування іноземців в Україні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадської належності.

Таким чином, оскільки позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, його життю і здоров'ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому він не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, отже його заява є явно необґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та вирішив справу по суті правильно, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.