Справа № 826/7207/15
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7207/15 Суддя першої інстанції: Погрібніченко І.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Аліменка В.О. та Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Оберемка Романа Анатолійовича на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. (далі - Уповноважена особа) щодо не включення ОСОБА_2 до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за договором банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 04 липня 2014 року № 43815, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ»;

- визнати протиправним рішення Уповноваженої особи щодо визнання договору банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 04 липня 2014 року № 43815, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» нікчемним;

- зобов'язати Уповноважену особу включити ОСОБА_2 до переліку вкладників, які маю право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Уповноважену особу подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додатку інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за договором банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 04 липня 2014 року № 43815, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ»;

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи, оформлене у вигляді наказу від 18 листопада 2014 року № 6 «Про визнання нікчемними транзакцій та правочинів» в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 04 липня 2014 року № 43815, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ»;

- зобов'язано Уповноважену особу подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Уповноважена особа подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильного застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що договір банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 04 липня 2014 року № 43815, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» є нікчемним правочином.

Під час судового засідання представник Уповноваженої особи підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте явку свого представника в судове засідання не забезпечив та про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представника вказаного відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Уповноваженої особи та ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Уповноваженої особи задовольнити частково, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року - змінити виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що між ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та позивачем був укладений договір банківського вкладу, а тому вона набула статусу вкладника та має право на відшкодування гарантованої суми депозиту згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, проте вважає, що суд обрав невірний спосіб захисту порушеного права позивача.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що 04 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» № 43815. Згідно умов вказаного договору банк приймає від вкладника на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти у сумі 157480 грн. 00 коп. у тимчасове користування на строк до 04 серпня 2014 року за процентною ставкою 21,14 відсотка річних.

Постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року № 491 ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» був віднесений до категорії неплатоспроможних. У зв'язку з цим Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14 серпня 2014 року № 69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року № 717 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 13 листопада 2014 року № 119 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та призначила Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Гончарова С.І.

У відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут та надалі вказаний Законом зазначається у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Зобов'язання з виплати відсотків за вкладами, нарахованих під час здійснення тимчасової адміністрації, задовольняються відповідно до черговості, встановленої пунктом 4 частини першої статті 52 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 27 вказаного Закону Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

ОСОБА_2 не була включена до переліку вкладників ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Натомість позивачу листом від 26 грудня 2014 року № 001/4427 було направлене повідомлення про те, що договір банківського вкладу від 04 липня 2014 року № 43815 та операції із внесення і перерахування коштів на рахунок, відкритий на виконання вказаного договору, є нікчемними відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 228 ЦК України.

Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Перелік таких випадків наведений у ч. 4 ст. 26 вказаного Закону. Відповідно до вказаної норми права Фонд не відшкодовує кошти: 1) передані банку в довірче управління; 2) за вкладом у розмірі менше 10 гривень; 3) за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника; 4) розміщені на вклад у банку особою, яка була членом спостережної (наглядової) ради, правління (ради директорів), ревізійної комісії банку, якщо з дня її звільнення з посади до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; 5) розміщені на вклад у банку особою, яка надавала банку професійні послуги як аудитор, юридичний радник, суб'єкт оціночної діяльності, якщо ці послуги мали безпосередній вплив на виникнення ознак неплатоспроможності банку і якщо з дня припинення надання послуг до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; 6) розміщені на вклад власником істотної участі банку; 7) розміщені на вклад особою, яка на індивідуальній основі отримує від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або має інші фінансові привілеї від банку; 8) за вкладом у банку, що є предметом застави та забезпечує виконання зобов'язань вкладника перед цим банком, в обсязі таких зобов'язань; 9) за вкладами у філіях іноземних банків.

Посилання на ч. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як на підставу не включення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - відсутні.

Єдиною підставою для не включення ОСОБА_2 до вказаного переліку став висновок Уповноваженої особи про нікчемність договору № 43815 від 04 липня 2014 року та здійснених на його виконання операцій.

Як раніше зазначалося, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Таким чином, передумовою для включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами є наявність чинного договору банківського вкладу (депозиту). Не включивши ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, Уповноважена особа фактично застосувала наслідки нікчемності правочину.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що Уповноважена особа, встановивши обставини, передбачені ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», має право не включити фізичну особу до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами посилаючись на нікчемність договору банківського вкладу. Натомість, вкладник, договір із яким Уповноважена особа вважає нікчемним, може захистити свої права, які випливають із договору банківського вкладу, шляхом пред'явлення позову про визнання протиправними дій Уповноваженої особи, вчинених у зв'язку з визнанням відповідного договору нікчемним.

У такому випадку висновок про визнання судом нікчемності правочину є правовою оцінкою, яка має бути викладена у мотивувальній частині судового рішення.

Такий же підхід до вирішення адміністративних спорів, пов'язаних із застосуванням наслідків нікчемності правочину, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2008 року (реєстраційний номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень 2182152).

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання протиправним і скасування рішення Уповноваженої особи, викладеним у наказі від 18 листопада 2014 року № 6 «Про визнання нікчемними транзакцій та правочинів».

Разом з тим, за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, при виявленні нікчемних правочинів Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону незалежно від того, чи була проведена передбачена ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписано уповноваженою особою Фонду - особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що право позивача може бути захищене шляхом визнання протиправними дій Уповноваженої особи щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині не включення ОСОБА_2

Таким чином, під час розгляду та вирішення даної справи необхідно перевірити обґрунтованість висновку Уповноваженої особи про нікчемність договору № 43815 від 04 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ».

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Підстави, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, визначені у ч. 3 ст. 38 вказаного Закону.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Уповноваженої особи від 30 жовтня 2014 року № 34 було розпочато перевірку, передбачену вказаною нормою права, для чого створено комісію щодо визнання нікчемними правочинів (договорів) банківських вкладів (депозитів), які обліковуються на балансі банку (далі - Комісія).

У протоколі засідання комісії від 10 листопада 2014 року зазначено, що договори згідно з переліком є нікчемними у зв'язку з тим, що вони мають на меті збільшення гарантованої суми, що відшкодовується вкладникам Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

На підставі висновків комісії Уповноважена особа видала наказ від 18 листопада 2014 року № 6 про визнання нікчемними транзакцій та правочинів згідно з переліком (до якого включений договір із ОСОБА_2). Приймаючи вказаний наказ, Уповноважена особа керувалася п. 6 ч. 2 ст. 37, ч.ч. 2, 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, у протоколі комісії від 10 листопада 2014 року та у наказі Уповноваженої особи від 18 листопада 2014 року № 6 не зазначений пункт ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якого відповідні договори та транзакції були визнані нікчемними.

У листі Уповноваженої особи від 26 грудня 2014 року № 001/4427 Уповноважена особа зазначає, що договір банківського вкладу, укладений із ОСОБА_2, та операції із внесення і перерахування коштів на рахунок, відкритий на виконання вказаного договору є нікчемними відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 228 ЦК України.

Перевіряючи правомірність дій Уповноваженої особи щодо направлення позивачу повідомлення про нікчемність саме операції щодо перерахування коштів, колегія суддів дійшла до таких висновків.

У відповідності до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Зазначена норма права визначає коло правочинів, які Уповноважена особа зобов'язана перевірити на предмет наявності ознак нікчемності. Обов'язковою умовою перевірки правочину (договору) на відповідність ознакам, визначеним у ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є їх укладення або вчинення саме банком.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Під час вирішення справи № 826/1476/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов'язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені Цивільним кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, та договорами з відповідними клієнтами банку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що операція з перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 не належить до правочинів, передбачених ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які можуть бути перевірені Уповноваженою особою на предмет нікчемності.

Також колегія суддів враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, про те, що перелік передбачених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, є виключним. Положення ст. 228 ЦК України не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, посилання Уповноваженої особи на ст. 228 ЦК України як на підставу нікчемності договору № 43815 від 04 липня 2014 року, є необґрунтованими.

За змістом протоколу комісії від 10 листопада 2014 року та наказу Уповноваженої особи від 18 листопада 2014 року № 6, висновок Уповноваженої особи про нікчемність правочинів пов'язаний із тим, що вони мають на меті збільшення гарантованої суми, що відшкодовується вкладникам Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, віднесення правочинів до категорії нікчемних Уповноважена особа пов'язує саме із необхідністю захистити інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, якщо внаслідок проведених операцій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державою виплат), то ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі ст. 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

Відтак, викладені в документах банку (листі від 26 грудня 2014 року № 001/4427, протоколі комісії від 10 листопада 2014 року та наказі Уповноваженої особи від 18 листопада 2014 року № 6) обставини не можуть бути підставами для висновку про нікчемності правочину - договору № 43815 від 04 липня 2014 року.

У письмових запереченнях на позовну заяву та апеляційній скарзі Уповноважена особа зазначає, що договір банківського вкладу, укладений із ОСОБА_2, був визначний нікчемним з підстави, передбаченої п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з вказаною нормою права правочин є нікчемним, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Однак, зазначений договір не передбачав обов'язку банку здійснити платіж чи передати інше майно з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір є нікчемним, якщо містить умови, які зазначені у вказаній нормі права.

Натомість Уповноважена особа фактично посилається на те, що переваги (пільги), прямо не встановлених законодавством чи внутрішніми документами банку надаються кредитору банку у зв'язку із фактом укладення договору банківського вкладу, а не з огляду на зміст окремих умов, які він містить.

Така перевага, на думку Уповноваженої особи, полягає у можливості отримати гарантовану суму відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Разом з тим, як раніше зазначалося, відповідно до ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах граничного розміру набувають особи, які мають статус вкладника банку, а не кредитора банку.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 804/6992/15, зі змісту п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що він поширює свою дію на випадки, коли саме банк уклав з одним із кредиторів договір; на підставі такого договору у останнього виникають переваги (пільги) стосовно інших кредиторів банку; умови цього договору передбачають перерахування банком коштів або передачу майна банком такому кредитору. Однак, при укладенні договору позивачем не отримано жодних переваг від банку, банк не здійснив жодного платежу на користь позивача, а лише отримав кошти як вклад у банку.

Метою вказаної норми є недопущення зменшення активів банку або якості (ліквідності) таких активів на шкоду інших кредиторів, а також захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Також Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що підстава нікчемності правочинів, визначена п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», може бути застосована лише до тих договорів банківського вкладу, відповідно до умов яких встановлені певні переваги перед іншими вкладниками, зокрема, щодо строку, розміру відсотків та інших умов, які відрізняються від умов інших договорів вкладу та ставлять особу - вкладника у більш вигідне становище у порівнянні з іншими вкладниками.

Посилання на такі обставини у листі від 26 грудня 2014 року № 001/4427, протоколі комісії від 10 листопада 2014 року та наказі Уповноваженої особи від 18 листопада 2014 року № 6 - відсутні.

Зазначене у своїй сукупності свідчить, що посилання Уповноваженої особи на п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу нікчемності договору № 43815 від 04 липня 2014 року є необґрунтованими.

Натомість, на думку Уповноваженої особи, договір № 43815 від 04 липня 2014 року був укладений в інтересах вкладника, сума коштів на рахунку якого перевищує 200000 грн. 00 коп. Такі інтереси полягали у тому, щоб перерахувати частину коштів з власного рахунку вкладника на рахунок ОСОБА_2, цим самим збільшивши суму коштів, яка може бути повернута за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, віднесення правочинів до категорії нікчемних Уповноважена особа пов'язує саме із необхідністю захистити інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, якщо внаслідок проведених операцій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державою виплат), то ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі ст. 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

Уповноважена особа в письмових запереченнях на позовну заяву, апеляційній скарзі та додаткових поясненнях, поданих в суді апеляційної інстанції, посилається на те, що:

- 04 липня 2014 року одночасно відбулося повернення вкладу за депозитною угодою ОСОБА_5 у сумі 157481 грн 58 коп. та надходження коштів у такому ж розмірі на депозитний рахунок ОСОБА_2;

- договір № 43815 від 04 липня 2014 року був укладений в період дії заборони на проведення операцій залучення фінансових активів із зобов'язаннями щодо наступного їх повернення, що була встановлена постановою Національного банку України № 10 БТ від 31 березня 2014 року «Про застосування до ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» заходу впливу у вигляді обмеження.

Посилаючись на зазначені обставини, Уповноважена особа фактично вказує на те, що укладення та виконання договору № 44434 від 04 липня 2014 року не відбулося або було здійснене з порушеннями вимог закону.

Разом з тим, правова оцінка доводів, які можуть вказувати на недійсність правочину з інших підстав, ніж у зв'язку з його нікчемністю, не може бути надана під час розгляду та вирішення даної справи, оскільки юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вирішення спорів про визнання договору недійсним.

Доказів визнання у встановленому законом порядку недійсним договору № 43815 від 04 липня 2014 року Уповноважена особа - не надала.

Крім того, здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства було віднесене до ознак нікчемності правочину з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», який набув чинності з 12 серпня 2015 року.

У постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 804/6992/15 Верховний Суд також звернув увагу на те, що спеціальна підстава для визнання нікчемними договорів, які відповідають, умовній категорії «договори дроблення», з'явилася 12 серпня 2015 року одночасно з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16 липня 2015 року № 629-VIII.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Положеннями ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Зазначені норми права вказують на те, що договір є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом, чинним на час укладення такого договору. У разі внесення змін до законодавства та розширення переліку підстав нікчемності правочину після укладення договору, правовий статус такого правочину не змінюється.

Суд встановив, що договір від 04 липня 2014 року № 43815 був укладений до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку».

Відповідно, такий договір не може бути віднесений до нікчемних з підстави, яка виникла після його укладення.

Відтак, посилання Уповноваженої особи, як на підставу недійсності правочину, на те, що договір був укладений з метою зменшення розміру вкладу ОСОБА_5, а також на те, що банк, будучи віднесений до категорії проблемних, уклав договір від 04 липня 2014 року № 43815 з порушенням вимог постанови Національного банку України № 10 БТ від 31 березня 2014 року «Про застосування до ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ», є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не могли знати про встановлення обмежень щодо здійснення ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» операцій із залучення вкладів. Відповідно, укладення договорів і перерахування коштів у період дії таких обмежень не може свідчити про намір зазначених осіб отримати переваги, прямо не встановлені для них законом.

Лист від 26 грудня 2014 року № 001/4427 містив інформацію про те, що до органів Міністерства внутрішніх справ України 26 листопада 2014 року була подана заява про відкриття кримінального провадження щодо протиправних дій службових осіб ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ».

Згідно з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 804/6992/15, Фонд або його уповноважена особа, за загальним правилом, не може посилатися на неправомірні або оспорюванні дій працівників банку під час оформлення договірних відносин з клієнтами та виконання такими працівниками умов цих договорів для обґрунтування наявності підстав для застосування положень ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Такі неправомірні або оспорюванні дії повинні доводитися в порядку, зокрема, кримінального провадження, рішення в якому відповідно до ст. 78 КАС України є обов'язковими для адміністративних судів.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в Уповноваженої особи були відсутні підстави для не включення даних про ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу з підстав його нікчемності чи недійсності.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просила суд зобов'язати Уповноважену особу подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо неї, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

На час звернення до суду з даним позовом обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідав вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з тим, на час вирішення даної справи судом апеляційної інстанції, положення п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачають складення переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що належним способом захисту права позивача є зобов'язання Уповноваженої особи включити інформацію про ОСОБА_2 до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню згідно з договором № 43815 від 04 липня 2014 року.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Уповноваженої особи задовольнити частково, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року - змінити.

Враховуючи, що ухвалою суду від 03 лютого 2016 року Уповноваженій особі було відстрочено сплату судового збору до вирішення справи по суті, судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 109 грн 62 коп. підлягає стягненню зі скаржника на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Оберемка Романа Анатолійовича - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року - змінити, виклавши абзац другий її резолютивної частини у такій редакції:

«Визнати протиправним дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині не включення до нього ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1).

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» на користь Державного бюджету України судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 109 (сто дев'ять) грн 62 (шістдесят дві) коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.О. Аліменко

О.М. Кузьмишина

Постанова складена у повному обсязі 13 листопада 2018 року.