Справа № 826/12072/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року 11:07 № 826/12072/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Київській області

про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови від 24 липня 2018 року №КВ743/58/АВ/П/ТД/ФС-312,-

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2

від відповідача - Бабченко О.П.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (далі по тексту - відповідач), в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просить:

- визнати протиправними дій Головного управління Держпраці у Київській області щодо проведення 05-06 липня 2018 року інспекційного відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_1;

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ743/58/АВ/П/ТД/ФС-312 від 24 липня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що перед проведення інспекційного відвідування відповідач не пред'явив ФОП ОСОБА_1 або її уповноваженому представнику належним чином оформлене направлення на здійснення перевірки, не ознайомив позивача з підставою проведення позапланового заходу, а отже зазначена перевірка була проведена відповідачем без наявності на те правових підстав. На думку позивача, дії Головного управління Держпраці у Київській області щодо проведення позапланової перевірки без ознайомлення із підставами для її здійснення суперечать вимогам закону, тому є протиправними, так само як і прийняття за її наслідками оспорюваної постанови.

Як наслідок, акт перевірки з викладеними у ньому висновками, складений з порушенням закону, і не має юридичної значимості, а відтак прийняті на його підставі рішення не можуть бути визнані правомірними.

Позивач стверджує, що факт допуску працівника ОСОБА_4 до роботи без оформлення трудового договору не встановлений та нічим не підтверджений, а письмові пояснення ОСОБА_4, які не містять інформації про його взаємовідносини з ФОП ОСОБА_1, жодним чином не свідчать про фактичний допуск його до роботи без оформлення трудового договору цим підприємцем, відтак не можуть бути розцінені як належний доказ.

Представник Головного управління Держпраці у Київській області у відзиві на адміністративний позов зазначив, що за результатами інспекційного відвідування встановлено, що працівник ОСОБА_4 працював у ФОП ОСОБА_1 на посаді продавець-консультант з 12 червня 2018 року по 05 липня 2018 року без укладання трудового договору та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Додатково представник відповідача зазначив, що до початку проведення інспекційного відвідування направлення вручене позивачу інспекторами праці. При цьому, вказане направлення містить визначений перелік відомостей, який повинен бути зазначений у направленні відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 13 листопада 2018 року представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 05 липня 2018 року по 06 липня 2018 року інспекторами праці Головного управління Держпраці у Київській області на підставі посвідчення №58, №67, відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України, частини 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295, у присутності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведено інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 місце здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_2, за результатами якого складено акт №КВ743/58/АВ від 06 липня 2018 року.

В ході інспекційного відвідування встановлено порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, оскільки Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 допущено до роботи працівника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу. Так, під час проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 за місце здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_2, встановлено, що наказом від 05 липня 2018 року №04/18-к ОСОБА_4 з 05 липня 2018 року прийнятий на постійну роботу на посаду продавця. Відповідно до письмового пояснення, виданого ОСОБА_4 05 липня 2018 року (власноручно) біля 12 год., він працював у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 12 червня 2018 року за цивільно-правовою угодою. На час проведення інспекційного відвідування цивільно-правова угода між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не надана.

Інспекційним відвідуванням також встановлено порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України №413, а саме в порушення вимог вказаної постанови повідомлення про прийняття працівника на роботу фізичною особою до територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з встановленою формою не подано до початку роботи працівника з укладеним трудовим договором. Відповідно до наданого наказу від 05 липня 2018 року №04/18-к ОСОБА_4 прийнятий на постійну роботу на посаду продавця. Повідомлення про прийом працівників на роботу до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві було подано з порушенням строку, а саме 05 липня 2018 року о 13:42.

06 липня 2018 року на підставі висновків акта інспекційного відвідування від 06 липня 2018 року №КВ743/58/АВ відповідачем складено припис про усунення виявлених порушень №КВ743/58/АВ/П, яким Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 зобов'язано у термін до 06 серпня 2018 року усунути виявлені порушення. На виконання вказаного припису надати письмове підтвердження з долученням копій первинних документів уповноваженої особи об'єкта відвідування до Головного управління Держпраці у Київській області.

Крім того, на підставі висновків акта інспекційного відвідування від 06 липня 2018 року №КВ743/58/АВ Головним управлінням Держпраці у Київській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ743/58/АВ/П/ТД/ФС-312 від 24 липня 2018 року, якою на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 111 690,00 грн.

Незгода позивача із діями відповідача щодо проведення перевірки, а також із постановою, складеною на підставі акта інспекційного відвідування, зумовила її звернення до суду з даним позовом.

Стосовно виявлених порушень законодавства про працю та зайнятість населення, які були допущені позивачем, суд враховує наступне.

Частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною 1 статті 24 цього Кодексу, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_4 від 05 липня 2018 року про прийняття на роботу, 05 липня 2018 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено трудовий договір №04/18 між працівником і фізичною особою, про що позивачем видано наказ №04/18-к від 05 липня 2018 року.

Відповідно до вказаного наказу ОСОБА_4 прийнятий з 05 липня 2018 року на постійну роботу на посаду продавця з окладом 4 300,00 грн. на місяць.

Крім того, 05 липня 2018 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 надіслано до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві повідомлення про прийняття працівника на роботу.

Аналіз наведеного свідчить, що 05 липня 2018 року, тобто на момент початку проведення інспекційного відвідування, ОСОБА_4 був допущений до роботи.

Водночас, як вбачається з наявних в матеріалах справи поясненнях ОСОБА_4, наданих під час проведення інспекційного відвідування 05 липня 2018 року, останній здійснює функції продавця-консультанта з 12 червня 2018 року на підставі цивільно-правової угоди, укладеної між ним та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1. При цьому, у поясненнях працівник повідомив, що до його посадових обов'язків входить спілкування з відвідувачами, консультування.

При цьому, у письмових поясненнях від 06 липня 2018 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 заперечувала факт трудових та цивільно-правових відносин до 05 липня 2018 року з ОСОБА_4.

В той же час, в матеріалах справи міститься договір №1 про надання послуг від 12 червня 2018 року, який укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_4 (виконавець).

Пунктом 1.1 зазначеного договору передбачено, що виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги щодо розробки концепції оформлення та розміщення продукції у торговому залі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в ТРЦ «ПРОСПЕКТ» за адресою: АДРЕСА_2, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги.

Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору послуги надаються виконавцем в період з 12 червня 2018 року по 12 липня 2018 року.

Згідно пункту 2.1 договору вартість послуг за даним договором становить 3 800,00 грн., в тому числі податок на доходи фізичних осіб - 684,00 грн., військовий збір - 57,00 грн. Розрахунок між сторонами здійснюється на протязі 10 робочих днів з моменту прийняття замовником послуг та підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення і діє до 12 липня 2018 року, але в будь-якому разі до повного та належного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором. Договір може бути змінений тільки за згодою сторін, про що укладаються відповідні додаткові угоди, які стають невід'ємними частинами цього договору. Під зміною договору сторони розуміють викладення його умов у новій редакції або внесення доповнень до цього договору (пункт 10.2 договору).

Частинами 1-3 включно статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно з статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини, що виникли на підставі договору, від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, де власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, сам організовує і виконує свою роботу.

Таким чином, у разі надання послуг не на підставі трудового договору, а відповідно до договору про надання послуг (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.

Відповідно до наявного в матеріалах справи акта приймання-передачі наданих послуг від 12 липня 2018 року, складеного та підписаного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_4, послуги згідно договору №1 від 12 червня 2018 року надані своєчасно, якісно і прийняті замовником. Пунктом 2 акту приймання-передачі наданих послуг передбачено, що вартість наданих виконавцем послуг становить 3 800,00 грн., в тому числі податок на доходи фізичних осіб - 684,00 грн., військовий збір - 57,00 грн. без ПДВ.

Також, в матеріалах справи наявна копія платіжного доручення №334 від 16 липня 2018 року на суму 3 059,00 грн., в призначенні платежу зазначено «виплата винагороди за договором ЦПХ».

Виходячи зі змісту договору №1 про надання послуг від 12 червня 2018 року, зокрема його предмету, ОСОБА_4 міг перебувати в торговому залі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в ТРЦ «ПРОСПЕКТ» за адресою: АДРЕСА_2 з метою виконання умов договору, строк дії якого закінчився 12 липня 2018 року.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Цивільно-правові договори, укладені позивачем, не були визнані недійсними чи неукладеними у порядку, встановленому законом.

Відтак суд приходить до висновку, що факт знаходження ОСОБА_4 у торговому залі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в ТРЦ «ПРОСПЕКТ» за адресою: АДРЕСА_2 станом на момент проведення інспекційного відвідування не є безумовним свідченням допущення працівника до роботи без укладення трудового договору.

Крім того, як уже зазначалось вище, ОСОБА_4 прийнятий на постійну роботу з 05 липня 2018 року на підставі відповідного наказу №04/18-к від 05 липня 2018 року.

З огляду на викладене, на переконання суду, доводи зазначені Головним управлінням Держпраці у Київській області в акті інспекційного відвідування від 06 липня 2018 року №КВ743/58/АВ, що найманий працівник фактично допущений до роботи без укладення трудового договору, чим порушено позивачем вимоги частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, є безпідставними.

Відповідно, викладений в оскаржуваній постанові висновок відповідача про вчинення позивачем фактичного допуску ОСОБА_4 до роботи без оформлення трудового договору є необґрунтованим.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року, визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2 - 7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади;

- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже, з аналізу наведеної норми видно, що відповідальність виникає у разі встановлення вини юридичних та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, зокрема фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків.

Враховуючи викладене в контексті даної спірної ситуації, з урахуванням спростованих під час судового розгляду справи порушень, викладених в акті інспекційного відвідування від 06 липня 2018 року №КВ743/58/АВ/П, суд дійшов висновку, що постанова від 24 липня 2018 року №КВ743/58/АВ/П/ТД/ФС-312 підлягає скасуванню у судовому порядку, оскільки підставою для її винесення став помилковий висновок відповідача про допуск позивачем працівника до роботи без укладення трудового договору, а також не врахування відповідачем наявного цивільно-правового договору.

Разом з тим, визначаючись щодо вимог про визнання протиправними дій відповідача з проведення позапланового інспекційного відвідування з питань контролю за додержанням законодавства про працю, суд виходив з наступного.

Згідно правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2010 року у справі №21-25а10, постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №826/12612/17 та від 10 травня 2018 року у справі № 806/2127/16, допуск до перевірки фактично нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні перевірки, а тому задоволення позову не призводить до відновлення порушених прав суб'єкта господарювання.

Враховуючи те, що перевірка щодо позивача завершилась та оформлена відповідним рішенням, яке є самостійним предметом цього адміністративного позову, та охоплює в собі дії інспекторів щодо складання акту та постанови, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача, пов'язаних з проведенням інспекційного відвідування, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ743/58/АВ/П/ТД/ФС-312 від 24 липня 2018 року.

3.В іншій частині позову відмовити.

4.Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (01030, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 116 (одна тисяча сто шістнадцять) гривень 91 копійка за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (04060, м. Київ, вул. Вавілових, буд. 10, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення суду виготовлений 13 листопада 2018 року.