Справа № 1540/3500/18
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/3500/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року м.Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Харченко Ю.В.

При секретарі Савулій В.О.

Розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці ДФС, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Чернівецької митниці ДФС щодо не надання інформації за адвокатським запитом №35 від 23.06.2018р., зобов'язати Чернівецьку митницю ДФС надати інформацію, запитувану в адвокатському запиті №35 від 23.06.2018р., стягнути з Чернівецької митниці ДФС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що запитувана у адвокатському запиті №35 від 23.06.2018р. інформація, у розумінні ст.7 Митного кодексу України, не відноситься до інформації, що стосується державної митної справи, та згідно положень ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.21 Закону України «Про інформацію», не відноситься до інформації, яка використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом. Також, позивач стверджує, що безпідставне ненадання суб'єктом владних повноважень відповіді на адвокатський запит стало перешкодою у здійсненні професійних обов'язків адвоката, та позбавило його можливості виконувати обов'язки згідно договору про надання правової допомоги, укладеного з ОСОБА_2. Крім того, користування всіма засобами правового захисту для забезпечення прав та інтересів клієнта адвоката було також обмежено, що унеможливлює надання правової допомоги на належному рівні, принижуючи честь, гідність, та ділову репутацію позивача.

Відповідач - Чернівецька митниця ДФС з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмовому відзиві на адміністративний позов (від 07.08.2018р. вхід.№22845/18), наголошуючи, зокрема, що до адвокатського запиту №35 від 23.06.2018р. не було додано документів на підтвердження повноважень щодо отримання інформації про транспортний засіб, котрий був ввезений на митну територію України третьою особою, а саме громадянкою Молдови, як і не зазначено яке відношення до даної громадянки мають ЗАТ «KRYSTAL PLUS» та ОСОБА_2, у зв'язку з чим, з урахуванням положень статті 11 Митного кодексу України, Чернівецькою митницею ДФС відмовлено в наданні запитуваної інформації. Також, відповідач зазначає, що в обґрунтування позовної вимоги щодо стягнення з Чернівецької митниці ДФС на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000грн. позивачем, на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, жодних належних доказів, не надано, як і не надано відповідного розрахунку суми визначеної моральної шкоди.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України відзиву на позовну заяву не надала, незважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, та своєчасно, про що свідчить наявний у матеріалах справи звіт про надіслання повістки з викликом до суду на офіційну електронну адресу суб'єккта владних повноважень, а саме:@treasury.gov.ua.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №1540/3500/18 за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці ДФС про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 25.09.2018р., з урахуванням приписів ст.49 КАС України, до участі в справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Державну казначейську службу України.

Враховуючи наявність передбачених приписами ч.9 ст.205 КАС України підстав, та зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом ухвалено рішення щодо розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, адвокатом ОСОБА_1 на ім'я начальника відділу митного оформлення №1 Чернігівської митниці ДФС Гуцу В.М. був надісланий Адвокатський запит №35 від 23.06.2018р. щодо надання інформаці, а саме: на підставі чого (якого документу чи відомостей) транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель «Е320 CDI AUT», державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3 було внесено до бази даних АПК Рубіж», та надання належним чином засвідчених копій документів, що слугували підставою для внесення до бази даних АПК «Рубіж» орієнтування на транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель «Е320 CDI AUT», державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3.

За результатами розгляду вищеозначеного Адвокатського запиту від 23.06.2018р. №35 Чернігівською митницею ДФС на адресу адвоката ОСОБА_1 надаслано Лист-відповідь від 03.07.2018р. №86/24-70-10-12/01/Адв, за підписом начальника митниці Салагор М.М., яким відмовлено в наданні запитуваної інформації, оскільки до запиту не додано жодних документів на підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, на отримання інформації щодо транспортного засобу, що був ввезений на митну територію України третьою особою.

Не погодившись з означеною відповіддю Чернігівської митниці ДФС, викладеною в Листі від 03.07.2018р. №86/24-70-10-12/01/Адв, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернівецької митниці ДФС, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 23.06.2018р. між ОСОБА_2 (Клієнт) та ОСОБА_1 (Адвокат) укладено Договір про надання правової допомоги №23.06.2018/-1, за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов'язання надати правову допомогу в обсязі і на умовах, передбачених цим Договором.

У зв'язку з чим, з метою виконання умов Договору про надання правової допомоги №23.06.2018/-1 від 23.06.2018р., позивач - ОСОБА_1 звернувся до начальника відділу митного оформлення №1 Чернігівської митниці ДФС Гуцу В.М. із Адвокатським запитом №35 від 23.06.2018р. щодо надання інформаці, а саме: на підставі чого (якого документу чи відомостей) транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель «Е320 CDI AUT», державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3 було внесено до бази даних АПК Рубіж», та надання належним чином засвідчених копій документів, що слугували підставою для внесення до бази даних АПК «Рубіж» орієнтування на транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель «Е320 CDI AUT», державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3.

Судом з'ясовано, що до вищеозначеного Адвокатського запиту №35 від 23.06.2018р. позивачем - ОСОБА_1 додано належним чином засвідчені копії ордера серії ОД №334137, та Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1961 від 18.04.2012р.

Між тим, за наслідками розгляду Адвокатського запиту від 23.06.2018р. №35 Чернігівською митницею ДФС на адресу адвоката ОСОБА_1 надіслано Лист-відповідь від 03.07.2018р. №86/24-70-10-12/01/Адв, за підписом начальника митниці Салагор М.М., яким відмовлено в наданні запитуваної інформації, оскільки до запиту не додано жодних документів на підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, на отримання інформації щодо транспортного засобу, що був ввезений на митну територію України третьою особою.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012року №5076-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до підпункту 1, 2 пункту 1 статті 1 якого адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 2 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Статтею 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено професійні права адвоката, згідно яких під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об'єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Абзацом 1 частини 2 статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов'язані не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що при поданні адвокатського запиту адвокат зобов'язаний надати належним чином засвідчені ним копії:

- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю;

- ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Вищезазначений перелік документів є вичерпним.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом з'ясовано, що Адвокатський запит ОСОБА_1 від 23.06.2018р. №35 відповідав вимогам статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги;

2) довіреність;

3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Отже, подання адвокатом адвокатського запиту є професійним правом адвоката, у зв'язку із наданням правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги.

Щодо змісту запитуваної позивачем інформації, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини 2 статі 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Так, судом встановлено, що надаючи відповідь на Адвокатський запит ОСОБА_1 від 23.06.2018р. №35, Чернігівською митницею ДФС не зазначено, що запитувані позивачем відомості містять інформацію з обмеженим доступом (або конфіденційну інформацію, або таємну інформацію, або службову інформацію), що у свою чергу могло призвести до неможливості надання витребуваних адвокатським запитом копій документів.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо наявності законодавчо передбачених підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог, а саме визнання протиправною бездіяльності Чернівецької митниці ДФС щодо ненадання інформації за адвокатським запитом №35 від 23.06.2018р., та зобов'язання Чернівецької митниці ДФС надати інформацію, запитувану в адвокатському запиті №35 від 23.06.2018р.

Між тим, не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з Чернівецької митниці ДФС моральної шкоди в сумі 5000грн., виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, враховуючи положення ст.1174 Цивільного кодексу України, котрими передбачено відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди, та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Водночас, судом встановлено, що позивачем - ОСОБА_1 до суду не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем - Чернівецькою митницею ДФС моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та будь-яких доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 5000грн., а відтак, означена позовна вимога ОСОБА_1 є необґрунтованою, та такою, що задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст.72-77, 139, ч.9 ст.205, ст.ст.241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької митниці ДФС, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Чернівецької митниці ДФС щодо не надання інформації за адвокатським запитом №35 від 23.06.2018р.

3. Зобов'язати Чернівецьку митницю ДФС надати інформацію, запитувану в адвокатському запиті №35 від 23.06.2018р.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької митниці ДФС (58023, м.Чернівці, вул.Руська,248 М, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 704(сімсот чотири)грн. 80коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.

.