Справа № 2140/1658/18
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 р.м. ХерсонСправа № 2140/1658/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гомельчука С.В.,

при секретарі Воронцовій К.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - Бойка А.В., Приткової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач, Головне управління, територіальний орган ПФУ), у якому просить визнати протиправними та незаконними дії відповідача щодо непризначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років; зобов'язати відповідача прийняти рішення про призначення позивачу пенсії за вислугою років з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії; судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 лютого 2016 року позивач звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Заявник на момент звернення до територіального органу ПФУ був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. До заяви було додано всі необхідні для призначення пенсії документи. Протягом тривалого часу рішення про виплату пенсії не приймалося, у зв'язку із чим, позивач неодноразово звертався до Головного управління з проханням надати інформацію щодо результатів розгляду його заяви №127 від 23 червня 2016 року. Листом від 04 травня 2018 року № 4962/03-01 Головним управлінням була надана відповідь на черговий адвокатський запит представника позивача, в якому вказується на те, що 12 квітня 2018 року до Новотроїцького відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області надійшла пенсійна справа гр. ОСОБА_1, проте за наявними в ній документами неможливо встановити достеменно правові підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо призначення йому пенсії, що і стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 16 серпня 2018 року позовну заяву вирішено залишити без руху, та встановлено строк на усунення її недоліків. Позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Суд зауважує на тому, що з 03 вересня 2018 року по 05 жовтня 2018 року головуючий суддя по даній справі перебував на лікарняному, тому провадження у справі відкрито ухвалою від 09 жовтня 2018 року, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 16 жовтня 2018 року.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про судовий збір" платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відповідно до листа Державної судової адміністрації України від 14 вересня 2018 року № 6-17517/18 "Про забезпечення заходів контролю за надходженням та поверненням судового збору", суд при розгляді позовних заяв має перевіряти чи є заявник (позивач) платником судового збору відповідно до документів, що підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Як вбачається із квитанції № 2332/з11 від 13 липня 2018 року на суму 704,80 грн., судовий збір за подання даного адміністративного позову до суду сплачений ОСОБА_2, проте позивачем по справі є ОСОБА_1 Згідно Договору № 050418 ОСОБА_2 є уповноваженим представником ОСОБА_1

Враховуючи факт звернення позивача до суду із даним позовом до моменту надходження листа ДСА від 14 вересня 2018 року до Херсонського окружного адміністративного суду, головуючий суддя по справі прийняв рішення відкрити провадження у справі, проте, зобов'язав саме ОСОБА_1 сплатити судовий збір за подання даного позову до прийняття рішення судом по даній справі.

Сума судового збору, що сплачена ОСОБА_2 може бути повернута за його заявою.

Протокольною ухвалою від 16 жовтня 2018 року згідно положень п. 1 ч. 2 ст. 205 КАС України розгляд справи було відкладено на 31 жовтня 2018 року, в зв'язку із неявкою в судове засідання представника відповідача.

31 жовтня 2018 року відповідачем подано до суду відзив.

З відзиву вбачається, що відповідач не погоджується із вимогами, вказаними у позовній заяві з підстав, наведених у листі Головного управління від 04 травня 2018 року № 4962/03-01, яким була надана відповідь на адвокатський запит представника позивача ОСОБА_2 З огляду на вказане, відповідач переконаний у необґрунтованості позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.

Протокольною ухвалою від 31 жовтня 2018 року відповідно до приписів ч. 4 ст. 262 КАС України розгляд справи було відкладено на 06 листопада 2018 року, в зв'язку із не ознайомленням представника позивача зі змістом відзиву на позовну заяву.

У судове засідання, призначене на 06 листопада 2018 року, сторони з'явилися.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представники відповідача проти позову заперечили і просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заяви по суті, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що з 01 серпня 1987 року (згідно наказу головного лікаря Кримського обласного протитуберкульозного диспансеру № 150-а від 03 серпня 1987 року; ст. ст. 4 - 5 трудової книжки, запис № 5) по 12 липня 2013 року (наказ про припинення трудового договору в.о. керівника КРУ «Протитуберкульозний диспансер № 1» від 16 липня 2013 року; ст. ст. 14 - 15 трудової книжки, запис № 19) ОСОБА_1 (паспорт гр. України серії НОМЕР_2, 28.05.1964 р.н.) працював на посадах, що дають право на отримання пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров'я.

З 15 вересня 2014 року на підставі заяви про призначення пенсії та доданих до неї документів, які були подані до Управління Пенсійного фонду Республіки Крим в центральному районі м. Сімферополя, останнім позивачу була призначена пенсія за вислугу років.

Наказом Міністерства охорони здоров'я РК від 19 травня 2014 року № 100-л, наказом КРУ «Протитуберкульозний диспансер № 1» від 22 травня 2014 року № 131-лс ОСОБА_1 був поновлений на посаді головного лікаря (відповідно до відомостей Акта Управління Пенсійного фонду Республіки Крим в центральному районі м. Сімферополя від 11 грудня 2014 року № 402, ст. ст. 16 - 17 трудової книжки, запис № 20).

З огляду на вказане, рішенням керівника ГУ - Управління ПФР у м. Сімферополі РК від 16 квітня 2015 року № 3176693 позивачу припинено виплату пенсії за вислугу років з 01 січня 2015 року (фактично пенсія виплачувалась по 30 квітня 2015 року, що не заперечується відповідачем).

Наказом директора Державної бюджетної установи охорони здоров'я Республіки Крим «Кримський республіканський клінічний центр фтизіатрії та пульмонології» від 06 лютого 2015 року № 38-лс ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за ініціативою роботодавця.

Згідно Акта Державної установи Пенсійного фонду РФ в м. Сімферополі від 30 червня 2015 року № 106, даних особистого рахунку по зарахуванню заробітної плати за 2014 рік позивачу з 12 липня 2013 року по 16 квітня 2014 року та з 17 квітня 2014 року по 19 серпня 2014 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до табелів обліку робочого часу за листопад - грудень 2014 року, за січень - лютий 2015 року позивач на робочому місці був відсутній.

З наведеного Акта вбачається, що наказом Міністерства охорони здоров'я Республіки Крим від 25 листопада 2014 року № 129 Кримська республіканська установа «Територіальне медичне об'єднання «Протитуберкульозний диспансер» перейменовано на Державну бюджетну установу охорони здоров'я Республіки Крим «Кримський клінічний центр фтизіатрії та пульмонології», при тому, що згідно довідки від 15 жовтня 2014 року № 146 наказом МОЗ АРК від 26 листопада 1993 року № 14 Кримський обласний протитуберкульозний диспансер перейменовано на Республіканський протитуберкульозний диспансер № 1; згідно наказу МОЗ АРК від 19 грудня 2005 року № 341 Республіканський протитуберкульозний диспансер № 1 змінив на Кримську республіканську установу «Протитуберкульозний диспансер № 1»; відповідно до наказу МОЗ АРК від 26 липня 2013 року № 429 Кримська республіканська установа «Протитуберкульозний диспансер № 1» змінила назву на Кримську республіканську установу «Територіальне медичне об'єднання «Протитуберкульозний диспансер».

Отже, Державна бюджетна установа охорони здоров'я Республіки Крим «Кримський клінічний центр фтизіатрії та пульмонології» є правонаступником таких установ як: Кримського обласного протитуберкульозного диспансеру, Республіканського протитуберкульозного диспансеру № 1, Кримської республіканської установи «Протитуберкульозний диспансер № 1, Кримської республіканської установи «Територіальне медичне об'єднання «Протитуберкульозний диспансер».

Враховуючи наведене та зміст матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1, останньому виплачувалась пенсія за вислугу років територіальним органом Пенсійного фонду Республіки Крим з 15 вересня 2014 року по 30 квітня 2015 року.

Остаточне звільнення позивача з роботи, що дає йому право на отримання пенсії за вислугу років відбулось 06 лютого 2015 року на підставі наказу директора Державна бюджетна установа охорони здоров'я Республіки Крим «Кримський клінічний центр фтизіатрії та пульмонології» від 06 лютого 2015 року № 38-лс.

23 лютого 2016 року позивач звернувся до Новотроїцького відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою № 127 про призначення пенсії за вислугу років. До заяви додані наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; документ про місце проживання (реєстрації) особи (на момент звернення позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2); паспорт громадянина України; трудова книжка; диплом про навчання; документи, що підтверджують виконання роботи, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років; заява про спосіб виплати пенсії; довідка від 17 лютого 2016 року № 117387/16 ГУ - Управління ПФР м. Сімферополя РК про те, що ОСОБА_1 не отримує пенсію та будь-які інші соціальні виплати за місцем реєстрації на території АРК та м. Севастополя.

Згідно матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 відповідач неодноразово звертався до територіальних органів ПФ Республіки Крим та Російської Федерації із запитом пенсійної справи позивача та для отримання документів на підтвердження або спростування факту працевлаштування позивача з 23 лютого 2016 року.

З поміж багатьох листів-відповідей від пенсійних органів АРК та РФ, 24 жовтня 2017 року до відповідача надійшов лист відділення Пенсійного фонду РФ по Воронезькій області від 10 жовтня 2017 року № 3.4-05/20337, де вказано, що за даними регіональної бази отримувачів пенсій та інших виплат ОСОБА_1 отримувачем пенсії станом на 18 вересня 2017 року не значиться.

12 квітня 2018 року до Новотроїцького відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області надійшла пенсійна справа ОСОБА_1 з Пенсійного фонду РФ по Краснодарському краю.

З моменту подання заяви про призначення пенсії, позивач неодноразово звертався до ПФУ та відповідача із метою отримання інформації щодо результатів розгляду його заяви від 23 червня 2016 року № 127.

Листом від 04 травня 2018 року № 4962/03-01 Головним управлінням ПФУ в Херсонській області була надана відповідь на черговий адвокатський запит представника позивача, в якому вказувалось, зокрема про те, що запис у трудовій книжці за № 21, який на думку позивача свідчить про його остаточне звільнення з роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, не може бути врахований відповідачем при призначенні пенсії, так як дата запису та підстава його внесення відсутні, що не відповідає вимогам Інструкції, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58. Відтак, оскільки за наявними у матеріалах пенсійної справи позивача документами неможливо встановити факт звільнення з роботи, яка дає право на пенсію за вислугу років, підстави для прийняття рішення про призначення/поновлення/відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 відсутні.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача щодо призначення йому пенсії протиправною, що і стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Питання права на пенсію за вислугу років працівникам охорони здоров'я врегульовані приписами Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788; в редакції, що діяла станом на момент звернення із заявою про призначення пенсії), Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04 листопада 1993 року (далі - Перелік № 909); Довідником кваліфікаційних професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров'я», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України № 117 від 29 березня 2002 року; Переліками закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад і посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров'я України № 385 від 28 жовтня 2002 року.

Пунктом «е» ст. 55 Закону № 1788 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров'я при наявності спеціального стажу від 25 до 30 років на посадах, передбачених Переліком № 909. Зазначеним переліком передбачені лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Державної санітарно - епідеміологічної служби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.

Як вже встановлено судом, позивач з 01 серпня 1987 року по 06 лютого 2015 року працював на посадах, що дають право на отримання пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров'я.

23 лютого 2016 року позивач звернувся до Новотроїцького відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою № 127 про призначення (поновлення) пенсії за вислугу років.

Суд зауважує на тому, що механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації визначено Порядком виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою від 02 липня 2014 року № 234 (далі - Порядок № 234; в редакції, що діяла на момент звернення до органів ПФУ).

Особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально (п. 3 Порядку № 234).

Відповідно до п. 1.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07 липня 2014 року № 13-1 заява про призначення пенсії громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника, або надсилається поштою до органів, що призначають пенсію, визначених постановою правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-4 "Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя", зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581 (далі - Постанова №13-4; в редакції, що діяла на момент звернення до органів ПФУ).

Пунктом 1 Постанови № 13-4 визначено органом, що здійснює пенсійне забезпечення та надання соціальних послуг особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, управління Пенсійного фонду України в Генічеському, Каланчацькому, Новотроїцькому та Чаплинському районах Херсонської області - щодо осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів.

Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року. При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення; довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу; документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо) (п. 2.8 Постанови № 13-1).

Згідно матеріалів справи до заяви про призначення (поновлення) пенсії за вислугу років позивачем було додано наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; документ про місце проживання (реєстрації) особи (на момент звернення позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2); паспорт громадянина України; трудова книжка; диплом про навчання; документи, що підтверджують виконання роботи, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років; заява про спосіб виплати пенсії; довідка від 17 лютого 2016 року № 117387/16 ГУ - Управління ПФ РФ м. Сімферополя РК про те, що ОСОБА_1 не отримує пенсію та будь-які інші соціальні виплати за місцем реєстрації на території АРК та м. Севастополя.

Відтак, позивач діяв у межах встановлених законодавством, звернувшись із заявою про призначення (поновлення) пенсії до належного територіального органу ПФУ та з необхідним переліком документів, при цьому суд враховує той факт, що ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання додаткових документів.

Згідно п. 4 Порядку № 234 територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку. Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Суд зазначає, що пенсійна справа ОСОБА_1 надійшла до Новотроїцького відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області 12 квітня 2018 року, згідно матеріалів якої, позивачу виплачувалась пенсія за вислугу років територіальним органом Пенсійного фонду Республіки Крим з 15 вересня 2014 року по 30 квітня 2015 року.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (п. 4.3 Постанови № 13-1).

Пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи (п. 2.4 Постанови № 13-1).

Проте, відповідачем не поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 протягом встановленого законодавцем строку. Мотивуючи свою бездіяльність, Головне управління у листі-відповіді від 04 травня 2018 року № 4962/03-01 посилається на те, що за наявними у матеріалах пенсійної справи позивача документами неможливо встановити факт звільнення з роботи, яка дає право на пенсію за вислугу років, оскільки запис у трудовій книжці за № 21, який на думку позивача свідчить про його остаточне звільнення з роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, не може бути врахований відповідачем при призначенні пенсії, з огляду на те, що дата запису та підстава його внесення відсутні, що є порушенням Інструкції, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58. Крім того, відповідач у судовому засіданні вказав на те, що назви закладів, вказаних у наказах про звільнення від 12 липня 2013 року та 06 лютого 2015 року різняться, що у свою чергу ставить під сумнів факт звільнення позивача з роботи, що дає право на призначення (поновлення) виплати пенсії за вислугу років.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України та статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з якими кореспондується положення пункту п. 1 Постанови КМ України № 637 від 12 серпня 1993 року "Про затвердження Порядку підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок № 637), якими встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З аналізу наведених норм вбачається, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Крім того, трудовий стаж пенсіонера, може бути встановлено на підставі додатково поданих документів, у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Суд звертає увагу на те, що підставою для призначення пенсії за вислугу років є наявність на момент звільнення відповідного стажу роботи та встановлення факту звільнення з роботи, що дає право на отримання пенсії аз вислугу років, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Суд наголошує на тому, що ПФУ безпідставно не врахувало наявність у матеріалах пенсійної справи наказу директора Державної бюджетної установи охорони здоров'я Республіки Крим «Кримський клінічний центр фтизіатрії та пульмонології» від 06 лютого 2015 року № 38-лс, який свідчить про те, що запис у трудовій книжці позивача за № 21 (ст. ст. 16-17) зроблений саме на підставі наведеного наказу про звільнення, оскільки визначальним у даному випадку є підтвердження факту звільнення позивача з відповідної роботи, а не відсутність недоліків трудової книжки.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка до таких порушень не мала будь-якого відношення, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Крім того, суд не бере до уваги при розгляді даної справи посилання відповідача на невідповідність назв установ, вказаних у наказах про звільнення, оскільки судом вже встановлено факт правонаступництва Державної бюджетної установи охорони здоров'я Республіки Крим «Кримський клінічний центр фтизіатрії та пульмонології» по відношенню до таких установ як: Кримський обласний протитуберкульозний диспансер, Республіканський протитуберкульозний диспансер № 1, Кримська республіканська установа «Протитуберкульозний диспансер № 1, Кримська республіканська установа «Територіальне медичне об'єднання «Протитуберкульозний диспансер». По суті наведені установи є одним закладом охорони здоров'я, який на протязі свого існування неодноразово змінював назву.

Суд також не може взяти до уваги посилання відповідача на рішення судів першої та апеляційної інстанцій АРК, якими позивач поновлювався на роботі, що дає право на пенсію за вислугу років, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 1). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (ч. 2). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків (ч.3).

Відтак, оскільки всі судові рішення, на які посилався відповідач постановлені іменем Російської Федерації (держави окупанта) та з посиланням на законодавство РФ, суди, якими постановлено відповідні рішення діють не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку із чим, суд доходить висновку про їх незаконну діяльність.

Отже, наведене свідчить на користь висновку про те, що відповідні рішення є недійсними і не створюють правових наслідків.

При цьому, стосовно окупованих територій, то у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», які говорять про те, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватись, якщо їх невизнання тягне за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що «держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки від імені або щодо Намібії, але, «у той час, як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці.

Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» Європейський суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia 23/02/2016 &1bl) Європейський суд приділив значну увагу аналізу цьому висновку.

Так, Європейський суд констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далекі від абсолютного.

Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш захищеним фактичною та існуючою владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватись третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше, означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд у справі «Мозер проти Республіка Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони (тобто є окупованою)».

Зі змісту преамбули Закону № 1207-VІІ вбачається, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1049 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до вимог ст. ст. 1, 3 Закону № 1207-VІІ, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дії Конституції та законів України.

Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Тобто, одним з основних напрямків політики держави України стосовно населення тимчасово окупованої території України, є захист та повноцінна реалізація, зокрема, соціальних прав громадян України.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до частини першої статті 18 Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Як вбачається зі змісту частин першої та другої статті 18 Закону № 1207-VІІ, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Суд наголошує на тому, що в даному випадку встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами, створеними та тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод її громадян, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість надана ВРУ, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Таким чином, враховуючи викладене, а також встановлені судом факти надходження до відповідача матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 ще 12 квітня 2018 року, припинення пенсійних виплат позивачу з 30 квітня 2015 року, звільнення позивача з роботи, що дає йому право на отримання пенсії за вислугу років 06 лютого 2015 року, суд доходить висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності відносно поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років з дати припинення такої виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є не призначення пенсії за вислугу років, а саме поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з дати її припинення за місцем попереднього отримання пенсії, оскільки позивачу вже призначалась пенсія за вислугу років, крім того, визнанню протиправними підлягають не дії відповідача, а бездіяльність, так як поновлення позивачу пенсії не здійснено у строк, встановлений законодавством.

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Тобто, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників мають бути юридично захищені, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат, в тому числі і пенсійних на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст. 46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу, що згідно змісту ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 160, 245 КАС України, наявної правової позиції Верховного Суду України (справа № 21-87а13 від 21 травня 2013 року), обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відносно зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, відповідає вимогам закону. Відсутність у суб'єкта владних повноважень вибору на вчинення декількох юридично допустимих для позивача позитивних рішень свідчить про те, що винесення в даному випадку судом конкретного змісту рішення, яке виключає подальші можливі протиправні рішення, дії чи бездіяльність такого суб'єкта, не можна вважати втручанням в його дискреційні повноваження.

На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував. Натомість, позивач довів протиправність оскаржуваної бездіяльності відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що має бути задоволеним частково.

Так як, станом на 06 листопада 2018 року ОСОБА_1 не сплатив судовий збір за подання даного позову на виконання ухвали про відкриття провадження у справі (збір сплачений його представником), суд враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вважає за необхідне на підставі приписів ч. 2 ст. 133, ч. 3 ст. 139 КАС України стягнути з відповідача до державного бюджету несплачену суму судового збору відповідно до розміру задоволених вимог. Відтак, вимога позивача стягнути з відповідача сплачений судовий збір задоволенню не підлягає.

Таким чином, керуючись статтями 2, 9, 12, 14, 139, 241 - 246, 205, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо поновлення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області прийняти рішення про поновлення ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) пенсії за вислугою років з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 судового збору відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) до державного бюджету (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; ; банк отримувача - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача - 820019; рахунок отримувача - 0001; код класифікації доходів бюджету - 22030106) суму судового збору в розмірі 352,40 (триста п'ятдесят дві гривні, сорок копійок), шляхом безспірного списання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 09 листопада 2018 р.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 10.2.4