Справа № 815/4359/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 листопада 2018 року

Київ

справа №815/4359/17

провадження №К/9901/5692/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою представника позивача - ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду, прийняту 26 жовтня 2017 року у складі головуючого судді - Завальнюка І.В., та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду, постановлену 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді: Кравченка К.В., суддів: Джабурія О.В., Вербицької Н.В.,

І. Суть спору:

1. У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому, просив:

1.1. визнати неправомірним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області № 149 від 09 серпня 2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.2 зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що рішенням ДМС йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вважає, що відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до Великої Британії, де йому загрожує небезпека.

3. Відповідач позов не визнав. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначав, що вказана позивачем інформація не містить відомостей про події переслідувань та утисків, що виключає прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або додаткового захисту.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

4. Одеський окружний адміністративний суд постановою від 26 жовтня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2017 року, в позові відмовив.

5. Суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що накази ДМС від 11 серпня 2017 року №151 та від 22 серпня 2017 року №159 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняті відповідачем в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

6. Представник позивача подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.

7. Як і під час судового розгляду в судах першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі позивач наполягає на тому, що при прийнятті рішень суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки фактичним обставинам справи, а саме не звернули увагу на реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - до Великої Британії, а також те, що причиною виїзду позивача із країни походження є те, що він переслідується церквою Англії через те, що є атеїстом.

8. У скарзі представник позивача просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

9. Верховний Суд ухвалою від 5 січня 2018 року відкрив касаційне провадження за цією касаційною скаргою.

10. Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, в яких наполягає на безпідставності останньої та просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

ІV. Установлені судами фактичні обставини справи

11. ОСОБА_1 є підданим Великої Британії, резидентом Англії, атеїст. За сімейним станом - розлучений, має двох дітей. Зі слів, має повну вищу освіту, яку отримав в коледжі «Абінгтон та Вітні» в період 1984-1989 роках та в університеті «Оксфорд Брукс», де навчався протягом 2002-2006 років. На протязі 10 останніх років позивач ніде не працював. Не є військовозобов'язаним, військову службу не проходив.

12. Країну постійного проживання позивач покинув 12 листопада 2016 року літаком Лондон (Велика Британія) - Київ (Україна), легально - на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1.

13. 03 серпня 2017 року позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві він вказав, що прибув до України з метою укладення шлюбу з ОСОБА_6 (справжнє ім'я ОСОБА_6), з якою він має однакові сни та спогади (ніколи не зустрічався), та з трьома її сестрами.

14. Наказом ДМС №149 від 09 серпня 2017 року позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 08 серпня 2017 року №5/1-243.

15. Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

16. Водночас судами встановлено, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов'язано із ситуацією громадянської належності позивача. Позивач приїхав до України задля укладення шлюбу із громадянкою України та подальшого ведення бізнесу.

17. При проведенні 03 серпня 2017 року анкетування позивач розповів, що не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

18. Разом з цим, у співбесіді 09 серпня 2017 року позивач розповів, що переслідується церквою Англії через те, що він є атеїстом. Проте в який саме спосіб здійснюється переслідування позивач не пояснив.

19. На такі доводи позивача ДМС наводить інформацію по країні походження позивача, згідно якої атеїстів у Великій Британії 48,6% населення.

20. По відношенню до позивача не застосовувалось фізичне насилля або утиски в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (анкетування від 03.08.2017 року). Також аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань повернення до країни громадянської належності через ймовірну загрозу переслідувань за вищевказаними ознаками. Позивач систематично надавав суперечливу інформацію.

21. Так, під час анкетування 03 серпня 2017 року та протоколу співбесіди 09 серпня 2017 року позивач розповів про 4 напади, що були здійснені на нього на території України в м. Одесі. В одному випадку позивач розповідає, що на нього напали двоє та зламали йому ніс; в іншому йому нанесли при цьому нападі 6 ножових поранень в спину, після яких він не звернувся до лікаря, а разом із поліцією шукав нападників всю ніч. В подальшому позивач розповідає про напад поліцейського у відділі поліції, де він чекав на сестру ОСОБА_6, а потім змінює історію, поясняючи що цей напад відбувся в номері готелю з боку жінки-працівника готелю, яка на нього почала кричати. Інший напад відбувся у закладі швидкого харчування «Макдональдс», коли до нього почали чіплятися невстановлені особи з метою пограбування та нанесли йому два ножових поранення в спину; в той же час 09 серпня 2017 року позивач розповів, що цей напад був в номері готелю, куди увірвалися чоловік та жінка - працівник готелю, та чоловік почав його душити зі словами про те, що неможна вивішувати білизну на вікні.

22. Всі зазначені вище напади на позивача в Україні не мають жодного відношення до виїзду позивача з Великої Британії та подальшого звернення за міжнародним захистом.

23. Також, під час проведення протоколу співбесіди 09 серпня 2017 року позивач зазначив, що у випадку його повернення до Великої Британії йому може загрожувати смертна кара з боку церкви через те, що він є атеїстом.

24. ДМС при прийнятті оскаржуваного рішення такі аргументи позивача не були взяті до уваги, з огляду на невідповідність таких тверджень інформації по країні походження позивача.

25. Отже, позивач не зміг обґрунтувати, яка загроза може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. Натомість він зазначив, що не бажає повертатися до Великої Британії через те, що його обраниця ОСОБА_6 та її сестри проживають на території України.

26. Крім того, позивач звертався до дипломатичних установ країни громадянської належності з метою отримання нового паспортного документу у зв'язку з викраданням попереднього (за іншими свідченнями, хтось з клієнтів готелю «Пасаж» надірвав у паспорті сторінку). Зазначена обставина свідчить про те, що позивач продовжує користуватися захистом країни громадянської належності, має бажання та можливість користуватися подібним захистом, не має причин для відмови від подібного захисту, що свідчить про відсутність будь-яких побоювань загрози життю та здоров'ю у випадку повернення позивача до регіону проживання.

27. З матеріалів справи позивача вбачається, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, особа не зазнавала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому позивач зазначає, що йому в жодній формі ніколи не погрожували.

28. До моменту звернення позивача за захистом останній деякий час перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

29. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

30. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

31. Згідно з п.1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

32. Відповідно до п.4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

20. Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

33. Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

34. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

35. Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

36. Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

37. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

38. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

VI. Позиція Верховного Суду

39. Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти про країну походження позивача, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

40. Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

41. Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС №149 від 09.08.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають, що вірно було встановлено судами попередніх інстанції.

42. За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

43. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

44. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

45. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

46. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника позивача - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець