Справа № 520/9018/18
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

08.11.2018 р. справа №520/9018/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом
ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України
проскасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , в порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про 1) визнання протиправним та скасування рішення вих. №225/11/712 від 17.08.2018 р. суб`єкта владних повноважень - військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відмову в зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії стажу, отриманого ОСОБА_1 при участі в АТО; 2) зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України обчислити вислугу років для призначення пенсії ОСОБА_1 з урахуванням часу служби в пільговому обчисленні відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислугу років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 р. №393 та Наказом Міністерства оборони України "Про затвердження положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей" від 14.08.2014 р. №530 додатково зарахувати до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах час участі в АТО "додавши 2 роки та 20 днів".
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що, на думку позивача, обчислення строку його знаходження в АТО для призначення пенсії має бути здійснено за спеціальним пільговим правилом із розрахунку 1 день служби в АТО до 3 днів загальної вислуги років.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що на теперішній час ОСОБА_1 з рапортом про звільнення не звертався, а період участі в АТО в пільговому обчисленні може бути зарахований до вислуги років для призначення пенсії лише за наявності у особи права на пенсію.
Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи незмінність завдання адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст. 242 КАС України незалежно від категорії спору, імперативно встановлену законодавцем мету адміністративного судочинства у вигляді захисту прав та інтересів невладного суб`єкта, зміст та характер спірних правовідносин, обсяг доказів, котрі повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній письмовими документами.
Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
За матеріалами справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , проходить публічну військову службу, тривалість (строк вислуги за якою) за розрахунками органу місця проходження служби військової частини НОМЕР_1 станом на 20.03.2018 р. складав 21 рік 05 місяців 13 днів.
На указаний проміжок часу припадає період, протягом якого позивач брав безпосередню участі у проведенні антитерористичної операції, а саме: 07.04.2014 р. - 12.07.2014 р., 05.01.2015 р.-22.04.2015 р., 12.05.2015 р. - 07.09.2015 р., 05.10.2015 р. - 24.11.2015 р.
Ці обставини сторонами по справі не заперечуються, не спростовуються, фактично визнаються, а відтак, суд не вбачає необхідності у додатковому дослідженні та доказуванні цих обставин, позаяк відносно них між сторонами справи відсутній спір.
Маючи намір завершити проходження служби з підстави відставки за вислугою років, позивач 03.08.2018 р. письмово звернувся до владного суб`єкта (місця проходження служби) Військової частини НОМЕР_1 з приводу обчислення строку знаходження в АТО (07.04.2014 р. -12.07.2014 р., 05.01.2015 р. - 22.04.2015 р., 12.05.2015 р. - 07.09.2015 р., 05.10.2015 р. - 24.11.2015 р.) за спеціальним пільговим правилом із розрахунку 1 день служби в АТО до 3 днів загальної вислуги років.
Листом від 17.08.2018 р. за вих. №225/11/712 владний суб`єкт надав відповідь, відповідно до якої ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» передбачає включення до вислугу років для призначення пенсії лише вислугу календарних років.
Позивачем даний лист кваліфіковано як рішення владного суб`єкта з приводу обчислення тривалості вислуги років для звільнення у відставку.
Перевіряючи відповідність закону дій владного суб`єкта у даному випадку, суд зазначає, що правовідносини з приводу обчислення вислуги років військовослужбовців унормовані, насамперед, приписами ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
При цьому, суд зазначає, що положення ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» містять перелік різновидів часового проміжку (тобто строку чи стажу) роботи особи, котрі підлягають включенню до вислуги років військовослужбовця у прямому календарному вимірі.
Лише ст. 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» повноваження деталізувати порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій делеговано КМУ
Постановою КМУ від 17.07.1992 р. №393 затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей (далі за текстом Порядок №393).
Пунктом 3 Порядку №393 передбачена можливість зарахування одного місяця служби за три місяці вислуги у разі проходження служби в умовах проведення антитерористичної операції.
Таким чином, вбачається неузгодженість між приписами ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та п. 3 Порядку №393.
Дана колізія підлягає розв`язанню за правилом рівня юридичної сили правового акту на користь надання пріоритету нормі закону.
Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що правовідносини з приводу проходження військової служби урегульовані приписами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Судом достеменно установлено, що позивач з військової служби не звільнений, адже відсутнє прийняте компетентним органом (чи службової особою або посадовою особою) у порядку ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» рішення про припинення військової служби.
Навпаки, позивач продовжує проходити публічну службу на посаді військової посадової особи.
Згідно з абз. 1 п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.
Зі змісту наведеної норми закону чітко та однозначно випливає, що право на пенсію мають особи, котрі звільнені з військової служби.
За таких обставин, суд доходить до переконання, що у спірних правовідносинах у позивача відсутнє порушене право, котре потенційно може виникнути лише у майбутньому після настання події звільнення з військової служби.
Отже, проведений владним суб`єктом військовою частиною розрахунок строку вислуги позивача не змінює стану прав та обов`язків фізичної особи-громадянина, не погіршує існуючого юридичного становища.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі проходження публічної служби не знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для відмови у позові.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя Сліденко А.В.