Справа № 572/4376/15-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 листопада 2018 року

Київ

справа №572/4376/15-а

провадження №К/9901/4903/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянув у письмовому провадженні в касаційній інстанції адміністративну справу № 572/4376/15-а

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та скасування постанови, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року (суддя Рижий О.А.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року (судді Шевчук С.М., Бучик А.Ю., Мацький Є.М.),

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС) про визнання протиправними дій Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС щодо винесення головним державним виконавцем Рекашовою А.М. постанови від 18 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського Суду з прав людини від 13 лютого 2014 року про виконання Україною постанови Сарненського районного суду від 17 червня 2009 року у справі №2а-945, про сплату Україною 2000 євро, після тримісячного строку і до остаточного розрахунку про сплату простого відсотка в розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти та про скасування зазначеної постанови про закінчення виконавчого провадження.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що рішеннями національних судів управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області (далі - Управління ПФУ) зобов'язали здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії, передбаченої статтями 50, 54 Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII) з 28 січня 2009 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком на відповідний період.

3. На виконання рішення Європейського суду з прав людини в справі «Щукін та інші проти України» від 13 лютого 2014 року, позивачу виплатили: 34786,92 грн., що еквівалентно 2000 євро, 437,85 грн. пені за несвоєчасне виконання рішення та заборгованість зі сплати пенсії, передбаченої статтями 50, 54 Закону № 796-XII за період з 28 січня 2009 року по 22 липня 2011 року в сумі 106620,53 грн., присудженої рішеннями національних судів.

4. Посилаючись на те, що всупереч вимог Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), рішення національних судів виконане не в повному обсязі, а саме виплачено присуджену пенсію у меншому розмірі, ніж передбачено Законом № 796-XII, позивач просив задовольнити позовні вимоги та скасувати спірну постанову ДВС.ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

5. Сарненський районний суд Рівненської області постановою від 17 червня 2009 року у справі №2а-945 зобов'язав Управління ПФУ з 28 січня 2009 року здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі, кратному до мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 50, частини 4 статті 54 Закону № 796-XII.

6. У зв'язку з невиконанням цього судового рішення позивач звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою № 68467/12 від 9 жовтня 2012 року.

7. Рішенням від 13 лютого 2014 року № 59834/09 «Щукін та інші проти України» (заява № 68467/12 та 249 інших заяв) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) визнав прийнятними скарги заявників (у тому числі й скаргу ОСОБА_1.) за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг; констатував порушення Україною названих положень Конвенції та Першого протоколу до Конвенції, відтак постановив (п. 5) «&?о;…&g(; (a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, чиї заяви зазначені у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти».

8. На виконання зазначеного рішення Суду (щодо позивача) відкрито виконавче провадження № 42551810, під час якого Міністерство юстиції України (боржник у виконавчому провадженні) сплатило позивачу еквівалент 2000 євро 34786,92 грн. відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 19 вересня 2014 року № 3573; 106620,53 грн. заборгованості з виплати пенсії згідно зі статтями 50, 54 Закону № 796-XII, присудженої національними судами, відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 16 вересня 2015 року № 2163 та пеню в розмірі 437,85 грн. за несвоєчасне виконання рішення Суду відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 16 липня 2015 року № 1748.

9. Суди в цій справі зазначили, що нарахування та виплату позивачу пенсії, присудженої йому національними судами згідно з вимогами статей 50, 54 Закону № 796-XII 106620,53 грн., здійснено виходячи з розміру прожиткового мінімуму в розмірі 498 грн.

10. 18 листопада 2015 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Рекашова А.М. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження щодо виконання вказаного рішення Суду від 13 лютого 2014 року у зв'язку з фактичним та у повному обсязі виконанням рішення Суду на підставі пункту 8 частини першої статей 49, 50 Закону № 606-XIV та пункту 5 статті 8 Закону № 3477-IV.

11. Позивач не погодився з правомірністю зазначеної постанови державного виконавця, у зв'язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

12. Сарненський районний суд Рівненської області за наслідками нового розгляду цієї справи ухвалив постанову від 06 вересня 2017 року, якою позовні вимоги задовольнив.

13. Визнав протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС щодо винесення головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Рекашовою А.М. постанови від 18 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 59834/09, прийнятого 13 лютого 2014 року.

14. Скасував постанову головного державного виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Рекашової А.М. від 18 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 59834/09, прийнятого 13 лютого 2014 року.

15. Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06 листопада 2017 року залишив постанову суду першої інстанції без змін.

16. При прийнятті таких рішень суди попередніх інстанцій виходили з того, що згідно з оскарженою постановою про закінчення виконавчого провадження заборгованість за рішенням національного суду в сумі 106620,53 грн. позивачу перерахували 16 вересня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 16 вересня 2015 року № 2163. На цій підставі суди попередніх інстанцій констатували, що строки виконання рішення Суду «Щукін та інші проти України» щодо позивача було порушено, що тягне за собою застосування пені на підставі частин першої, другої статті 8 Закону № 3477-IV.

17. Суд апеляційної інстанції, окрім того, зазначив, що суть цього спору полягає у виконанні судового рішення, яким позивачу присуджено виплату починаючи з 2009 року по 22 липня 2011 року. У цьому зв'язку апеляційний суд ствердив, що відповідач при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження: не з'ясував обставини щодо неодноразового збільшення у період з 2009 року по 22 липня 2011року розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно і розміру мінімальної пенсії за віком; не перевірив належного виконання рішення національного суду (виходячи з такого критерію, як розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений у кожному періоді з 2009 року по 22 липня 2011 року; розміру виплат, що підлягали виплаті позивачу відповідно до статей 50, частини четвертої статті 54 Закону 796-XII; розміру фактично проведених виплат на користь позивача.

IV. Касаційне оскарження

18. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

19. Обґрунтовуючи свої вимоги відповідач, серед іншого, зазначив, що виконання рішень Суду передбачає виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального та загального характеру.

20. З посиланням на положення статей 1, 3, 5, 10, 11, 13 Закону № 3477-IV відповідач зазначив, що на відміну від відшкодування моральної та матеріальної шкоди Суд не може встановити державі, які саме заходи необхідно вжити щодо відновлення порушених прав заявника. Між тим, ані Законом № 3477-IV, ні Законом № 606-XIV не визначено механізму виконання рішень національних судів, які Уряд України згідно з рішенням Суду повинен виконати.

21. Відповідач наголошує, що рішення національного суду у справі позивача, про необхідність виконання якого зазначено в рішення Суду «Щукін та інші проти України», не перебувало на виконанні Департаменту ДВС, відповідно останній не має повноважень на вчинення примусових заходів щодо боржника за цим рішенням національного суду (Управління ПФУ).

22. У цьому зв'язку відповідач також зазначив, що постанова Сарненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2009 року у справі № 2а-945/2009 перебувала на примусовому виконанні у Сарненському районному відділі державної виконавчої служби Рівненської області і перевірка стану виконання рішень судів не входить до компетенції Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС.

23. Також зазначив, що нарахування і виплата пенсії покладається на Пенсійний фонд України та його територіальні органи і державний виконавець не може вирішувати яка сума підлягає стягненню.

24. Стосовно стягнення пені за несвоєчасне виконання вказаного рішення Суду відповідач пояснив, що її нарахування стосується виконання рішення цього Суду тільки в частині справедливої сатисфакції і не стосується інших сум, які підлягають стягненню на підставі рішень національних судів. Роз'яснення аналогічного змісту наведено у листі Генерального Секретаріату Департаменту виконання рішень Європейського суду з прав людини від 16 жовтня 2015 року.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

25. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26. За змістом частини другої статті 17 Закону № 606-XIV (чинного на дату виникнення спірних відносин) відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: &?і;…&?у; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; &?р;…&?ю;.

27. У розумінні цього Закону, виконання Рішення Суду передбачає виплату Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; вжиття заходів загального характеру. Відшкодуванням у розумінні Закону № 3477-IV є: а) сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням Європейського суду з прав людини відповідно до статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) визначена у рішенні Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання або у рішенні Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації сума грошової виплати на користь Стягувача (абзаци восьмий, дев'ятий статті 1 Закону № 3477-IV).

28. Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

29. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

30. Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 3477-IV виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

31. Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

32. За частиною другою цієї статті додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

33. Згідно з частиною третьою статті 10 Закону № 3477-IV відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

34. Частиною першою статті 12 Закону № 3477-IV передбачено, що органи, відповідальні за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, зобов'язані: а) невідкладно та у визначений Рішенням та/або чинним законодавством строк виконати додаткові заходи індивідуального характеру; б) надавати інформацію на запити Органу представництва про перебіг і наслідки виконання додаткових заходів індивідуального характеру; в) дієво та без зволікань реагувати на подання Органу представництва; г) про виконання додаткових заходів індивідуального характеру повідомити Орган представництва.

35. Відповідно до пунктів 8-15 Порядку взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1989/5 від 23 вересня 2013 року (далі - Порядок) у разі постановлення Європейським судом рішення, відповідно до якого держава зобов'язана виконати рішення національного суду, Секретаріат протягом десяти днів після розміщення на сайті Європейського суду тексту остаточного рішення в справі проти України передає ДВС автентичний переклад відповідного рішення Європейського суду.

36. У разі невиконання рішення національного суду на дату постановлення рішення Європейським судом ДВС протягом місяця з дати отримання автентичного перекладу рішення Європейського суду організовує перевірку стану виконання рішення національного суду, вживає заходів щодо його виконання, при неможливості виконання рішення без зміни порядку та способу його виконання повідомляє Секретаріат з подальшим вжиттям заходів, передбачених пунктами 10, 11 та 12 цього Порядку.

37. Якщо рішення суду не виконано, його виконання знаходиться на постійному контролі ДВС до повного виконання рішення національного суду. Щомісяця до 7 числа наступного за звітним періодом місяця ДВС подає Секретаріату інформацію про стан виконання такого рішення суду.

38. Якщо Європейським судом постановлено рішення, за яким передбачається вжиття додаткових заходів індивідуального характеру шляхом виконання рішення національного суду майнового характеру, Секретаріат протягом десяти днів після отримання офіційного повідомлення Європейського суду про набуття його рішенням статусу остаточного повідомляє ДВС про необхідність вжиття таких заходів шляхом виплати стягувачу коштів відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов'язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 березня 2007 року № 408.

39. Якщо кошти, присуджені заявнику рішенням Європейського суду, було виплачено з порушенням строку, встановленого у рішенні Європейського суду, ДВС протягом трьох днів з дати отримання підтвердження сплати пені повідомляє про це Секретаріат із зазначенням причин пропуску строку виплати та дати сплати пені. До зазначеної інформації має бути додано копії платіжних документів, що підтверджують сплату пені.

40. Якщо рішенням Європейського суду передбачається вжиття додаткових заходів індивідуального характеру шляхом виконання рішення національного суду, Секретаріат надає ДВС практичну допомогу та роз'яснення щодо виконання.

41. У разі необхідності Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини може ініціювати проведення перевірки дій чи бездіяльності посадових осіб ДВС, якщо такі дії чи бездіяльність впливають на забезпечення представництва держави у Європейському суді та виконання рішення Європейського суду з прав людини. Про результати перевірки керівництво ДВС повідомляє Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини протягом трьох днів після її проведення.

42. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

VI. Позиція Верховного Суду

43. Спір у цій справі виник у зв'язку з виконанням рішення Суду «Щукін та інші проти України» від 13 лютого 2014 року щодо одного із заявників - ОСОБА_1 (позивача у цій справі).

44. Суди, з-поміж іншого, з'ясували, що звернення з цим позовом зумовлено нарахуванням і виплатою позивачу пенсії у розмірі меншому аніж, на думку позивача, належало сплатити, а також через те, що фактично рішення національного суду виконано з пропуском тримісячного строку, встановленого Судом у згаданому рішенні «Щукін та інші проти України» від 13 лютого 2014 року, що, на думку позивача, передбачає необхідність нарахування пені за таку затримку відповідно до цього ж рішення Суду, чого на дату прийняття спірної постанови державного виконавця зроблено не було.

45. З приводу суми пенсії, яку позивачу (стягувачу у виконавчому провадженні №42551810) сплатило Міністерство юстиції України (боржник у виконавчому провадженні), то відповідно до платіжного доручення від 16 вересня 2015 року №2163 така становить 106620,53 грн.

46. Відповідно до постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2009 року у справі № 2а-945/2009 (у зв'язку з тривалим невиконанням якої позивач звернувся до Суду) ОСОБА_1 має право на нарахування та, відповідно, отримання пенсії відповідно статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ.

47. За правилами статті 50 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами ІІ групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком.

48. Згідно зі статтею 54 Закону № 796-ХІІ в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів ІІ групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

49. Тобто вихідним критерієм обрахунку державної та додаткової пенсій за вказаним Законом є мінімальна пенсія за віком. Мінімальний розмір пенсії за віком, згідно зі статтею 28 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

50. У зв'язку з цим суди зазначили, що з прийняттям Закону України від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 3491-VI) Прикінцеві положення Закону України від 28 грудня 2010 року № 2857-VI «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 2857-VI) було доповнено пунктом 4, яким, зокрема, встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету ПФУ на 2011 рік (пункт 7 Закону № 3491-VI).

51. З огляду на зміни правового регулювання відносин щодо виплати пенсій, зокрема, особам, які мають на неї право відповідно до Закону № 796-ХІІ, суди попередній інстанцій зазначили, що з 28 січня 2009 року і до 22 липня 2011 року позивач мав право на отримання пенсійних виплат, нарахованих відповідно до статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ, в повному обсязі, оскільки після вказаної дати такі виплати здійснювалися в порядку і розмірах, які визначав уряд виходячи з фінансових ресурсів Державного бюджету України на відповідний рік.

52. Між тим, як зазначили суди попередніх інстанцій, під час примусового виконання рішення Суду «Щукін та інші проти України» позивачу (в частині необхідності виконання рішень національних судів) нарахували пенсію відповідно до статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ виходячи з розміру прожиткового мінімуму 498,00 грн., внаслідок чого отримана позивачем (в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення Суду) виплата була меншою, аніж мала б бути, позаяк така величина як прожитковий мінімум у період з 2009 року по 2011 рік неодноразово збільшувалася, що впливає на остаточну суму виплати.

53. Мотиви, якими керувалися суди попередніх інстанцій в цій частині є слушними і в цілому дають підстави погодитися, що нарахування пенсії у той спосіб, як його визначили національні суди, мало б здійснюватися з урахуванням прожиткового мінімуму, і оскільки ця величина змінюється щороку і протягом року, то остаточна сума пенсії, яку мав би отримати (чи отримав) позивач (в межах згаданого виконавчого провадження) мала б бути нарахована з урахуванням розмірів прожиткового мінімуму, встановлених протягом 2009-2011 років.

54. Міністерство юстиції України сплатило позивачу за рішеннями національних судів 106620,53 грн.

55. Яким чином була розрахована зазначена сума у справі не з'ясовано, зокрема в оскаржених судових рішеннях не зазначено на підставі чого суди дійшли висновку, що в основу цього розрахунку закладено сталу суму прожиткового мінімуму у 498 грн. У зв'язку з цим виникає також питання, яку суму позивач мав би отримати та/чи недоотримав, відтак чи підставні його вимоги в цій частині. На цю обставину звернув також увагу Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 06 червня 2017 року, якою цю справу було направлено на новий розгляд.

56. З огляду на наведене, висновок судів про те, що позивач отримав пенсію за рішеннями національних судів не в повному обсязі, на думку колегії, є необґрунтованим і поспішним.

57. Поставивши державному виконавцю за провину те, що він не перевірив належного виконання рішення національних судів щодо нарахування пенсії, суди попередніх інстанцій не з'ясовували яких заходів вжив державний виконавець в межах своїх повноважень під час примусового виконання рішення Суду з тим, щоб належно і без зволікань виконати це рішення, зокрема в аспекті взаємодії з Секретаріатом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини відповідно до згаданого Порядку.

58. Тож, висновки судів в цій частині ґрунтуються на неповному з'ясуванні всіх обставин цієї справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

59. З приводу доводів відповідача про те, що постанова Сарненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2009 року у справі № 2а-945/2009 перебувала на виконанні іншого органу державної виконавчої служби і на цій підставі відповідач не повинен/не може його виконувати слід зауважити, що саме у зв'язку з тривалим невиконанням цього судового рішення позивач, як і чимало інших осіб, які опинилися у подібній ситуації, звернувся до Суду.

60. Відтак у справі «Щукін та інші проти України» Суд констатував, що «&ls;…&g6; рішення, винесені на користь заявників, не були виконані своєчасно, відповідальність за що несуть органи державної влади». Окрім того Суд зазначив, що «беручи до уваги свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine), заява № 40450/04, пп. 56-58 та 66-70), Суд постановляє, що в заявах, зазначених у Додатку 1, було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників. Суд також вважає, що було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням» (пункти 18, 19 розділу IV вказаного рішення).

61. Наведеним колегія суддів, в контексті цієї справи, має на меті звернути увагу на те, що запропонований відповідачем підхід, коли виконання рішення національного суду повинен виконувати орган державної виконавчої служби, на примусовому виконанні якого було це рішення, а він (відповідач) не повинен у це втручатися, може призвести до того, що це рішення так і залишиться невиконаним, що знову може мати негативні наслідки для держави, яку Суд зобов'язав вжити заходів щодо його виконання.

62. Держава Україна має своїм обов'язком вжити усіх можливих заходів для того, щоб рішення Суду було виконано і вжити для цього усіх можливих способів. Так, виконання рішень Суду є складним процесом, позаяк передбачає вжиття заходів як індивідуального, так і загального характеру, що вимагає певного часу, а сам механізм виконання рішення Суду є предметом спеціального законодавчого регулювання. Окремі аспекти процедури виконання рішення Суду не мають детального правового регулювання, що втім не впливає (не змінює) на обов'язок держави належно виконати рішення Суду.

63. Боржником у такому виконавчому провадженні є держава (в особі Міністерства юстиції України) і виплати за рішеннями Суду здійснюються за окремою бюджетною програмою. Судячи зі спірної постанови державного виконавця від 18 листопада 2017 року, саме Міністерство юстиції України виплатило позивачу заборгованість за рішенням національного суду в сумі 106620,53 грн. Водночас, якщо є підстави вважати, що виплачена сума не є належним виконанням рішення національного суду або якщо є сумніви у тому, що нарахована виплата є правильною, то державний виконавець у межах своїх повноважень повинен вжити усіх можливих заходів для того, щоб це виправити та/або перевірити/з'ясувати порядок нарахування і вірогідність розрахунку боржника. Тобто, до певної міри на Департаменті ДВС також лежить обов'язок належного виконання рішення Суду з тим, щоб держава Україна (в особі компетентних органів) виконала свої зобов'язання за рішенням Суду. Якщо на цьому етапі залишити без з'ясування питання, про які зазначено вище, то може виникнути ситуація, яка дасть підстави для повторного звернення до Суду, відтак і можливу чергову констатацію невиконання Україною своїх конвенційних зобов'язань.

64. Щодо висновків судів в частині порушення строків виконання рішення Суду, як підстави для нарахування пені відповідно до цього рішення та, як наслідок, передчасного завершення виконавчого провадження, то у вимірі обставин цієї справи слід зазначити, що такі є помилковими. Як зі змісту рішення Суду, на виконання якого відкрито згадане виконавче провадження, так і з положень Закону № 3477-IV, зокрема його статті 8, висновується, що пеня за несвоєчасне виконання рішення Суду виплачується в разі несвоєчасної виплати справедливої сатисфакції, яку визначив Суд у цьому рішення відповідно до статті 41 Конвенції. Виконання у строк понад три місяці рішення національних судів (які Суд зобов'язав державу виконати) не є підставою для нарахування пені в порядку і розмірах, визначених Судом у рішенні «Щукін та інші проти України».

65. У справі встановлено, що пеню за несвоєчасне виконання рішення Суду (в частині справедливої сатисфакції) Міністерство юстиції України сплатило згідно з платіжним дорученням від 16 липня 2015 року № 1748. Та обставина, що заборгованість за рішеннями національних судів Міністерство юстиції України сплатило ще пізніше, 16 вересня 2015 року, не є підставою для нарахування пені відповідно до підпункту «b» пункту 5 резолютивної частини рішення Суду «Щукін та інші проти України».

66. З урахуванням наведеного та за правилами статті 353 КАС судові рішення в цій справі слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

VII. Судові витрати

67. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

2. Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року в цій справі скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець