Справа № 408/3588/17-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року справа №408/3588/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М.,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області на постанову Біловодського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року у справі № 408/3588/17-а (головуючий І інстанції Соболєв Є.О., повний текст складений у смт. Біловодську Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, третя особа Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі - УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області), третя особа Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (далі - УСЗН Станично-Луганської РДА), в якому просила:

- визнати протиправними та дискримінаційними дії щодо невиплати пенсії за віком;

- зобов'язати поновити нарахування та виплату з моменту припинення;

- зобов'язати подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (а.с. 2-4).

Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року зазначений позов ОСОБА_1 задоволений повністю:

- визнано протиправними та дискримінаційними дії УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії;

- зобов'язано УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії та сплатити заборгованість з виплати пенсії за період, починаючи з 21 березня 2017 року;

- звернуто постанову у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання;

- зобов'язано УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області у місячний строк з моменту набрання постановою законної сили подати звіт про виконання судового рішення (а.с. 38-40).

Додатковим рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 27.12.2017 року абзац третій резолютивної частини постанови суду від 16.11.2017 року викладено в такій редакції: зобов'язати УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії, починаючи з 21 березня 2017 року та сплатити заборгованість з виплати пенсії за період з дати припинення за попереднім місцем перебування на обліку до дати прийняття його на облік відповідачем - 21 березня 2017 року (а.с. 52).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с. 55-57).

Сторони у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, вивчив доводи апеляційної скарги і дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач - ОСОБА_1, є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням (а.с. 8).

Відповідно до довідки УСЗН Станично-Луганської РДА від 28.02.2017 року № позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до с. Валуйського Станично-Луганського району Луганської області (а. с. 5).

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області (а.с. 18).

Рішенням (розпорядженням) УПСЗН Станично-Луганської РДА від 20 липня 2017 року № 526 скасовано дію довідки про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщену особу від 28.02.2017 року № згідно п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с. 33).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не проводилась виплата пенсії позивачеві на підставі вищенаведеного рішення УПСЗН Станично-Луганської РДА від 20 липня 2017 року № 526 про скасування дії довідки про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщену особу з 01.03.2016 року.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з березня 2016 року на підставі рішення УПСЗН Станично-Луганської РДА від 20 липня 2017 року № 526 про скасування дії довідки про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщену особу.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.03.2016 року.

Пенсійний орган посилається на рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення, яким позивачеві відмовлено у поновлені виплати пенсії у зв'язку з непідтвердженням останнім місця фактичного проживання.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI (далі - Закон №1058).

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Виходячи з наведених норм закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з березня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Крім того, в рішенні комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення йдеться про соціальну виплату, яка призначається та виплачується за дотримання певних умов. Пенсія не є соціальною виплатою. Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд апеляційної інстанції застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Суд апеляційної інстанції застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправними дій пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії позивачеві та зобов'язання поновити нарахування та виплату пенсії.

Водночас, суд першої інстанції не встановив та не визначив дату припинення нарахування та виплати пенсії позивачеві.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем припинено виплату пенсії позивачеві з 01.03.2016 року.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає зміні в резолютивній частині в частині визначення дати, з якої необхідно поновити нарахування та виплату пенсії позивачеві.

Крім того, суд першої інстанції помилково визнав дискримінаційними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, оскільки в даному випадку достатнім способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії, у зв'язку з чим абзац другий резолютивної частини рішення також підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області - задовольнити частково.

Постанову Біловодського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року у справі № 408/3588/17-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, третя особа Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії в редакції додаткового рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27.12.2017 року - змінити, виключивши з абзацу другого резолютивної частини рішення словосполучення «та дискримінаційними» та виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 1 березня 2016 року».

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова в повному обсязі складена 14 листопада 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати складення повного судового рішення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова