Справа № 809/1001/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1284/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Кузьмича І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Григорук О.Б. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, в якій просить: визнати бездіяльність відповідача щодо відмови провести перерахунок його пенсії з 07.12.2017 відповідно до довідки № 10-278 від 14.04.2004, виданої ООО «Лукойл-Западная Сибирь ТПП «Когалымнефтегаз»; зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату пенсію ОСОБА_1 з 07.12.2017 та врахувати суми заробітку відповідно до довідки № 10-278 від 14.04.2004, яка видана ООО «Лукойл-Западная Сибирь ТПП «Когалымнефтегаз» за період з 01.12.1992 по 31.08.1994 без обмеження заробітку у 5,6 разів розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум та максимальним розміром заробітної плати (Доходу), з якої сплачувались внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що до даних правовідносин слід застосовувати законодавство у редакції, що діяло у період роботи позивача з 01.12.1992 по 31.08.1994, з якого розрахована пенсія. При цьому, зазначено, що під час отримання заробітної плати позивачем за вказаний період з 01.12.1992 по 31.08.1994 не існувало обмежень максимальної величини заробітної плати.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року позов задоволено повністю

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Калуське об'єднане управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, вважаючи його незаконним, таким, що винесеним з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що подана позивачем 14.05.2018 заява про перерахунок пенсії за формою та змістом не відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, до неї не додано документи, що підтверджують право на перерахунок пенсії. Управління фактично не відмовило позивачу у перерахунку пенсії, а фактично роз'яснило, що у 2004 році УПФУ вже провід йому перерахунок пенсії на підставі спірної довідки. Також апелянта вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Зазначає про безпідставне на Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки в даній Угоді регулюється питання зарахування трудового стажу, а не визначення складових заробітної плати для обчислення, перерахунку пенсії. Вважає, що не підлягають до задоволення позовні вимоги про врахування заробітку без обмеження коефіцієнтом зарплати 5,6, оскільки стаття 66 Закону України "Про пенсійне забезпечення" чітко визначає таке обмеження, яке вже діяло на момент проведення перерахунку пенсії позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення за необґрунтованістю та безпідставністю, а рішення суду першої інстанції - без змін як таке, що винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 2000 року ОСОБА_1 отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та перебуває на обліку в Калуському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області при загальному стажі роботи - 39 років 6 місяців 10 днів та пільговому стажу роботи за списком № 2 - 15 років 5 місяців 2 дні.

ОСОБА_1 14.05.2018 звернувся до Калуського ОУПФУ Івано-Франківської області із заявою про проведення перерахунку та виплати пенсії з 01.12.2017 із врахуванням суми заробітку відповідно до довідки №10-278 від 14.04.2004, виданої ООО "Лукойл-Западная Сибирь" ТПП "Когалымнефтегаз", за період з 01.12.1992 по 31.08.1994 без обмеження заробітку коефіцієнтом 5,6.

Пенсійний орган листом № 275/С-15 від 25.05.2018 позивачу повідомив, що для розрахунку розміру пенсії враховано заробітну плату з 01.11.1992 по 30.06.1995 згідно довідки №10-278 від 14.04.2004 яка видана ООО "Лукойл-Западная Сибирь" ТПП "Когалимнефтегаз", з 01.07.1995 по 31.10.1997 по довідці №23 від 25.07.2000, яка видана філіалом будівельно-торгової компанії "Луктур". Відмова мотивована тим що вимоги позивача щодо проведення йому перерахунку розміру пенсії без обмеження заробітку (доходу) у 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум та максимальним розміром заробітної плати ( доходу), з якої сплачувались внески на державне соціальне страхування або збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, за спірний період суперечать законодавству України.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність дій відповідача, мотивуючи своє рішення тим, що обчислення пенсії має проводиться за правилами та відповідно до законодавства, що діяло раніше встановлення спірного обмеження, а обмеження 5,6 розміру середньої заробітної плати повинно застосовуватись до перерахунку за період починаючи з 13.01.2005.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Відповідно до ст.66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ), який введений в дію з 1 січня 1992 року, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Згідно з п. 2 ч.1 ст.41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції на час проведення перерахунку спірної пенсії (далі - Закон №1058-IV) до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (1788-12), і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Відповідно до ст.96 Закону СРСР від 15 травня 1990 року №1480-I «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР» (далі - Закон СРСР №1480-I) особам, які проживали у районах, де до заробітної плати робітників і службовців встановлено районні коефіцієнти, при призначенні пенсії враховувалася фактична заробітна плата, обчислена із застосуванням районного коефіцієнта та північної надбавки.

При вибутті таких осіб за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлений, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але з виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону (ч.3 ст.96 Закону СРСР №1480-I).

Стаття 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

При цьому, метою Угоди від 13.03.1992 є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов'язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов'язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Відтак покликання на Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності незалежних Держав в області пенсійного забезпечення є необґрунтованими, оскільки в даній Угоді регулюється питання зарахування трудового стажу, а не визначення розміру заробітної плати для обчислення чи перерахунку пенсії.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав N01-1/2-07 від 26 березня 2008 року визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди від 13 березня 1992 року встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Відповідно до положень статті 14 Федерального закону Російської Федерації «Про трудові пенсії в Російській Федерації» від 17 грудня 2001 року № 173-ФЗ фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості особам, які проживають в районах Крайньої Півночі і прирівняних до них місцевостях, збільшується на відповідний районний коефіцієнт, який встановлюється Урядом Російської Федерації залежно від району (місцевості) проживання, на весь період проживання зазначених осіб у цих районах (місцевостях). При переїзді громадян на нове місце проживання в інші райони Крайньої Півночі і прирівняні до них місцевості, в яких встановлено інші районні коефіцієнти, фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості визначається з урахуванням розміру районного коефіцієнта за новим місцем проживання. При виїзді громадян за межі районів Крайньої Півночі і прирівняних до них місцевостей на нове місце проживання фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості визначається відповідно до пунктів 2 - 5 цієї статті (тобто без урахування районного коефіцієнта).

Не врегульовано питання включення до заробітної плати для обчислення пенсії північної надбавки та районного коефіцієнта також і Законом №1788-XII та Законом №1058-IV, які регулюють питання включення заробітку за період страхового стажу, що є відмінним від трудового.

Апеляційний суд вважає, що період роботи позивача в районах Крайньої Півночі з 01.12.1992 по 31.08.1994 не є страховим в розумінні Закону №1058-IV, оскільки набутий не на території України і внески сплачувалися не до системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування України, у зв'язку з чим правила щодо обчислення пенсії з урахуванням такого заробітку застосовуються з урахуванням двосторонньої міжнародної угоди, якою є Тимчасова Угода між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року. Таким чином, районний коефіцієнт та північні надбавки, які пов'язані з виконанням роботи і проживанням в регіонах з важкими кліматичними умовами, не підлягають врахуванню до заробітку при обчислені пенсії позивача, який проживає та якому призначено пенсію на території України.

Вказане узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними у постановах від 07.06.2018 (справа №345/3172/17) та від 05.06.2018 (справа №348/1660/16-а).

Тому, з урахуванням вищенаведених висновків, колегія суддів вважає, що дії відповідача щодо обчислення розміру пенсії із заробітної плати без урахуванням районних коефіцієнтів та північної надбавки за період роботи на Крайній Півночі з 01.12.1992 по 31.08.1994 є правомірними та такими, що відповідають вимогам діючого законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, які ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Згідно із ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 229, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року у справі № 809/1001/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді І. І. Запотічний
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 12.11.2018.