Справа № 815/3214/18
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

13 листопада 2018 р.справа № 815/3214/18
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., за участю секретаря судового засідання Кафанової Г.Г.,

позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2,

перекладача: Фахед ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

у спрощеному позовному провадженні із повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 54020

до відповідачаДержавної міграційної служби України, вул. Володимирська, 9, м. Київ 25, 01025

провизнання протиправним і скасування рішення від 01.06.18 р. № 183-18 та зобовязання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 (надалі - позивач або ОСОБА_1) звернулась із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач або ДМС України), в якому просить суд визнати протиправним і скасувати рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 1 червня 2018 р. № 183-18 (надалі - Рішення № 183-18) та зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої вимоги позивач обґрунтувала наступним: вона є громадянкою ОСОБА_5 Арабської Республіки, в якій в останні роки тривають бойові дії та мають місце факти загальнопоширеного насильства, у звязку із чим вона і вимушена була покинути країну. Після прибуття на територію України у 2016 р., вона звернулась до ДМС України за наданням їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, але спірним Рішенням № 183-18 у надані такого статусу їй було відмовлено. Вважає відмову відповідача протиправною, так як вона має обґрунтовані побоювання, що у випадку повернення до країни своєї громадянської належності, її життю буде загрожувати небезпека, у звязку із триванням в країні бойових дій.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у своєму відзиві просив в його задоволенні відмовити. На думку ДМС України, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як подана нею історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту і в ній міститься низка суперечностей, зокрема, позивач надала непереконливі пояснення де вона перебувала від початку бойових дій в її регіоні (кінець 2011 р.) та до моменту залишення країни (кінець 2012 р.), а також щодо загибелі членів родини. На переконання відповідача, сам по собі факт бойових дій на території ОСОБА_5 Арабської Республіки не може слугувати "автоматичною" підставою для надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту і при досліджені заяви позивача він врахував всі суттєві обставини. Також, відповідач вважає, що справжньою метою звернення ОСОБА_1, є легалізація на території України, а не отримання статусу біженця задля отримання міжнародного захисту (а. с. 30-38).

До Миколаївського окружного адміністративного суду справа надійшла відповідно до ухвали Одеського окружного адміністративного суду (а. с. 2-3).

Позовна заява залишалась без руху, у зв'язку з її невідповідністю вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (а. с. 14-15).

Справа розглянута у спрощеному позовному провадженні із повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні позивач та представник відповідача підтримали свої доводи, викладені в процесуальних заявах.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Як встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1, область Дамаск, Сирійська Арабська Республіка. За національністю вона є арабкою, за віросповіданням - мусульманка-сунітка.

У жовтні 2012 р. ОСОБА_1 покинула ОСОБА_5 Арабську Республіку з метою постійного проживання в Арабській Республіці Єгипет, а в жовтні 2016 р. легально прибула на територію України та звернулась до ДМС України про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26 квітня 2018 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 53-69).

Рішенням № 183-18 ДМС України відмовила ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 52).

20 червня 2018 р. Головне управління ДМС в Одеській області повідомило позивача про прийняте відповідачем Рішення № 183-18 (а. с. 7).

Відмовляючи позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідав виходив з відсутності умов, передбачених ст. 1 ч. 1 п. 1 і 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, відповідно до наведених положень цього Закону

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як визначено ст. 5 ч. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Отже, відповідно до наведених приписів національного законодавства, визначальним чинником для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є її обґрунтоване побоювання, що у випадку повернення до країни своєї громадянської належності, її життю буде загрожувати небезпека. При цьому, такі побоювання мають носити обєктивний, а не уявний характер.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: 1) заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; 2) усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; 3) твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; 4) заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; 5) встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Стаття 78 ч. 3 КАС України наділяє суд правом визнати певні обставини загальновідомими, що має наслідком відсутність необхідності їх доказування учасниками справи.

Суд вважає, що збройний конфлікт у ОСОБА_5 Арабській Республіці, який триває вже протягом багатьох років і супроводжується масовими жертвами серед цивільного населення, є загальновідомим і не потребує доказування.

Відповідач у відзиві наводить посилання на джерела в мережі Інтернет, в яких вказується на поступове згасання бойових дій та на відновлення офіційною владою ОСОБА_5 Арабської Республіки соціальних обєктів (медичних закладів та шкіл), що, на думку ДМС України, свідчить про безпечність повернення позивача до своєї країни.

Суд не приймає до уваги ці докази, так як всі вони взяті з єдиного джерела, а саме російського каналу "Звезда", який є засобом масової інформації Міністерства оборони Російської Федерації, яка є активним учасником конфлікту. До того ж, така інформація суперечить іншим загальнодоступним джерелам. Крім того, віщання телеканалу "Звезда", як пропагандистського, на території України обмежено рішенням Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення.

Відповідачем не доведено, що у випадку повернення ОСОБА_1 до ОСОБА_5 Арабської Республіки, їй буде забезпечено достатній рівень безпеки, а досліджені обставини справи, дають суду підстави стверджувати, що наразі ситуація в країні походження позивача надає останньому цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою насильства чи переслідування.

Аналогічна правова позиція щодо розгляду спорів за участю саме громадян ОСОБА_5 Арабської Республіки висловлена Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2018 р. у справі № 826/26196/15, адміністративне провадження № К/9901/114119/18.

Враховуючи викладене, суд вважає, що Рішення № 183-18 прийнято відповідачем без врахування всіх суттєвих обставин, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Одночасно, вимога про зобовязання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є передчасною, так як судом вказано на те, що відповідач, при прийнятті спірного рішення, не врахував всіх обставин, але дослідження таких обставин є виключною компетенцією останнього, а тому використовуючи надане ст. 245 ч. 1 п. 10 КАС України суду право, на відповідача слід покласти обовязок повторно розглянути питання визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

Суд звертає увагу позивача на те, що він помилково сплатив судовий збір в сумі 704,80 грн., так як у відповідності до ст. 5 ч. 1 п. 14 Закону України "Про судовий збір", він був звільнений від його сплати.

Як визначено ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, суд не може повернути помилково сплачений позивачем судовий збір без його клопотання, у звязку із чим розяснює йому, що він має право подати відповідне клопотання до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 54020 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ 25, 01025, ) задовольнити частково.

2. Рішення Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ 25, 01025, ) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 1 червня 2018 р. № 183-18, визнати протиправним і скасувати.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України (вул. Володимирська, 9, м. Київ 25, 01025, ) повторно розглянути документи і матеріали, які можуть бути підставою для визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 54020) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. У задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Державну міграційну службу України (вул. Володимирська, 9, м. Київ 25, 01025, ) прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 54020) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовити.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз