Справа № 0640/4399/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2018 року м. Житомир справа № 0640/4399/18

категорія 8.3.11

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області в якому просив визнати протиправними та скасувати індивідуальні акти- податкові повідомлення-рішення від 22 березня 2018 року, а саме: №0002289/5313-0613, №0002290/5313-0613, №0002291/5313-0613, №0002292/5313-0613, №0002293/5313-0613, №0002294/5313-0613. В обгрунтування позову вказує, що відповідачем порушено порядок надсилання податкових повідомлень-рішень, оскільки жодних розрахунків до податкових повідомлень-рішень направлено не було. Вказує, що не є об"єктом оподаткування, відповідно до п. "є" та "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, будіфвлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств; будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Вважає, що нараховані відповідачем податкові зобовязання є протиправними, оскільки нараховані на майно, яке не є обєктом оподаткування.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 26.09.2018.

Представник відповідача 26.09.2018 через відділ документального забезпечення суду подав відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що позивач помилково ототожнює будівлі, що належать йому на праві власності та використовуються у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств. Зазначає, що нежитлові будівлі, які належать ОСОБА_1 не звільняються від оподаткування податком на майно, відмінне від земельної ділянки в розумінні ст. 266 ПК України. Пояснює, що розрахунок податкового зобовязання не надсилався позивачу.

Протокольною ухвалою в судовому засіданні 26.09.2018 задоволено клопотання позивача та надано час на ознайомлення із відзивом на позов. Розгляд справи відкладено на 09.10.2018.

До відділу документального забезпечення суду 08 жовтня 2018 року надійшла відповідь на відзив у якому позивач вказує, що норми пп "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України поширюють свою дію на будь-які об"єкти нерухомості, які за своїми ознаками та цільовим призначенням кваліфікуються, як "будівлі промисловості", а їх належність певним субєктам (фізичним чи юридичним особам) не впливає на застосування даної норми, позаяк такої імперативної однозначної вимоги вона не містить.

Позивач 09.10.2018 подав заяву про проведення розгляду справи в порядку письмового провадження.

В судовому засіданні 09 жовтня 2018 року позивач просив розгляд справи проводити у письмовом провадженні. Представник відповідача ОСОБА_2 - заперечувала щодо переходу у письмове провадження. Суд, вислухавши позицію представника позивача та за згодою позивача протокольною ухвалою перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні при цьому надавши представнику відповідача часу для надання письмових заперечень на відповідь на відзив.

Представник відповідача через відділ документального забезпечення суду 19.10.2018 подав заперечення на відповідь позивача. У запереченнях вказує, що позивач помилково ототожнює будівлі, що належать позивачу, який викорисчтовує їх у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств. Вказує, що застосування пункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обовязкових умов, наявність будівел промисловості та їх перебуванн у власності промислових підприємств, а у межах спірних відносин, наявна лише одна з обовязкових умов - виробничі приміщення.

Суд, розглянувши позовну заяву, відзив та заперечення на відзив, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать будівлі:

- нежитлова будівля, зерносховище за адресою: АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер 21301062, номер запису 289 в книзі 10) (а.с. 51);

- нежитлова будівля, зерносховище за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 27126982, номер запису 288 в книзі 10) (а.с. 52);

- нежитлова будівля, вагова за адресою: АДРЕСА_3 ( реєстраційний номер 21301389, номер запису 291 в книзі 10) (а.с. 53);

- нежитлова будівля, майстерня тракторного парку за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер 27124287, номер запису 287 в книзі 10) (а.с. 54);

- нежитлова будівля, майстерня тракторного парку за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер 21300336, номер запису 290 в книзі 10) (а.с. 55);

- нежитлова будівля, склад запчастин за адресою: АДРЕСА_6 ( реєстраційний номер 27124707, номер запису 286 в книзі 10) (а.с. 54).

Податковим органом згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, 22 березня 2018 року Головним управлінням ДФС у Житомирській області прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №0002289/5313-0613, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязаня за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 2676,80 грн (а.с. 13);

- №0002290/5313-0613, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязаня за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 89,60 грн (а.с. 14);

- №00022891/5313-0613, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязаня за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 9465,60 грн (а.с. 15);

-№00022892/5313-0613, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязаня за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 3780,80 грн (а.с. 16);

- №00022893/5313-0613, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязаня за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 9465,60 грн (а.с. 17);

- №00022894/5313-0613, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязаня за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 12648,00 грн (а.с. 18).

Позивач скористався наданим ст. 56 Подактового кодексу України правом та подав скарги на податкові повідомлення-рішення до ДФС України (а.с. 20-43).

Рішенням про результати розгляду скарг №11577/Б/99-99-11-02-01-14 від 06.08.2018 ДФС України залишено без змін податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Житомирській області від 22.03.2018 №0002289/5313-0613, №0002290/5313-0613, №0002291/5313-0613, №0002292/5313-0613, №0002293/5313-0613, №0002294/5313-0613.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 22.03.2018 протиправними та необґрунтованими, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Щодо твердження позивача, що у порушення п. 9 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затверджнного Наказом Мінфіну від 28.12.2015, №1204 (далі - Порядку), відповідачем до податкового повідомлення-рішення не додано розрахунок податкового зобоязання, суд зазначає наступне.

Так, розділом ІІ Порядку врегульовано Порядок складання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень, тоді як розділом ІІІ Порядку визначено порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків.

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку визначено, що структурний підрозділ контролюючого органу, який склав податкове повідомлення-рішення відповідно до Кодексу, роздруковує його у двох примірниках (податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" - в одному примірнику) та після погодження з підрозділами правової роботи передає на підпис керівнику (виконуючому його обов'язки, його заступнику або уповноваженій особі) контролюючого органу. Після підписання податкове повідомлення-рішення (крім податкового повідомлення-рішення за формою "Ф") не пізніше наступного робочого дня надсилається (вручається) платнику податків. Податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" надсилається (вручається) платнику податків у терміни, встановлені Кодексом для податків на майно фізичних осіб.

Отже, твердження позивача, що відповідач повинен був надіслати йому розрахунок податкового зобовязання є помилковим.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 12.3. статті 12 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Судом встановлено, що 21 липня 2016 року Владівською сільською радою Малинського району Житомирської області на восьмій сесії сьомого скликання прийнято рішення "Про затвердження місцевих податків і зборів та ставки акцизного податку в частині реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на території Владівської сільської ради", яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об'єктів нежитлової нерухомості шо перебувають у влсності юридичних та фізичних осіб встановлюється у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування (а.с. 79-80).

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп 266.1.1 п. 266.1 ст. 261 ПК України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Позивач, оскаржуючи податкові повідомлення-рішення у порядку ст. 56 ПК України посилався на те, що є пенсіонером, а тому має пільги по сплаті даного виду податку.

Суд вважає таке твердження позивача помилковим, оскільки у п. 3.4 рішення Владівської сільської ради Малинського району Житомирської області восьмої сесії сьомого скликання визначено: "Встановити пільги зі сплати для певних категорій громадян - малозабезпечених, багатодітних громадян, пенсіонерів, учасників АТО тощо. За рішенням виконкому". Позивач не надав до суду належних доказів прийняття виконкомом Владівської сільської ради Малинського району Житомирської області рішення щодо надання позивачу пільг зі сплати місцевих податків і зборів.

Відповідно до пп. 266.6.1. п. 266.2 ст. 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу на праві приватної власності об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункти "є" та "ж" пп. 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України, на які посилається позивач як на підставу протиправності податкового повідомлення-рішення, встановлює, що не є об'єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств; будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

За положеннями підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Відповідачем не заперечується, що будівлі, які належать на праві приватної власності позивачу відносяться до виробничих приміщень, однак просить суд врахувати статус позивача - власника будівель, як фізичної особи.

Позивачем до матеріалів адміністратвиної справи додано копії договорів оренди нерухомого майна, що підтверджують перерачу в оренду нежитлових приміщень, що належать на праві приватної власності позивачу, юридичним особам, видом діяльності яких, згідно наявних у матеріалах справи копій статутів, є вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур, вирощування овачів і баштанних культур, розведення ВРХ, свиней.

Однак, суд відмічає, що пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Статтею 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Відповідно до п. 291.4 ст. 291 ПК України, сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Наведені положення дають підстави для висновку, що застосування пункту «є» та п. "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та будівлель, споруд та їх перебування у власності промислових підприємств чи сільськогосподарських товаровиробників.

В межах спірних відносин наявна лише одна з обов'язкових умов - виробничі приміщення.

Відтак, об'єкти нерухомості, які на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пунктів «є» та "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17 (адміністративне провадження №К/9901/28719/18)

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомленнь-рішеннь від 22 березня 2018 року, а саме: №0002289/5313-0613, №0002290/5313-0613, №0002291/5313-0613, №0002292/5313-0613, №0002293/5313-0613, №0002294/5313-0613 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Лавренчук