Справа № 2040/5641/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 2040/5641/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Григорова А.М.

суддів: Старостіна В.В. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018, суддя Бідонько А.В., повний текст складено 19.09.18 по справі № 2040/5641/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, код ЄРДПОУ 39792822 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (рілля) розташованої за межами населених пунктів на території Семенівської сільської ради Шевченківського району Харківської області поблизу с. Новий Лиман;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, код ЄРДПОУ 39792822 і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення вищевказаної технічної документації та видати відповідний наказ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (рілля) розташованої за межами населених пунктів на території Семенівської сільської ради Шевченківського району Харківської області поблизу с. Новий Лиман є протиправними та такими, що порушують права та інтереси позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (рілля) розташованої за межами населених пунктів на території Семенівської сільської ради Шевченківського району Харківської області поблизу с. Новий Лиман. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення вищевказаної технічної документації та видати відповідний наказ.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вказане судове рішення є незаконним та не обґрунтованим, ухваленим з порушення вимог як матеріального, так і процесуального права. Вказує, що неподання відповідачем дозволу на розроблення проекту землеустрою не є для позивача перешкодою для виготовлення проекту землеустрою. Зазначає, що на теперішній час відсутній факт порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, що виключає можливість задоволення заявлених по справі позовних вимог. Вказане підтверджується постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.05.2016 року по справі № 814/741/16, яке було залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 року та постановою Верховного Суду від 31.01.2018 року, а також постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року по справі № 804/3703/16, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 року по справі № 820/410/18, та постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2018 року. Також зазначає, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Зазначає, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність в порядку безоплатної приватизації, відповідно до вимог статей 15-1, 116, 118, 121, 122 ЗК України, віднесено до дискреційних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Також посилається на те, що листом Відділу у Шевченківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 411/420-18-0.23.29 від 24.07.2018 року було повідомлено наступне. Згідно наказу від 09.02.2016 року № 195 вищезазначену земельну ділянку було внесено до переліку земельних ділянок зарезервованих для передачі учасникам АТО. Враховуючи викладене просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року у справі № 2040/5641/18 та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Від позивача по справі, ОСОБА_1 до суду надійшла заява, в якій просить адміністративну справу розглянути за відсутності позивача та його представника. На своїх позовних вимогах наполягає.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся із заявою та пакетом документів до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (рілля) розташованої за межами населених пунктів на території Семенівської сільської ради Шевченківського району Харківської області поблизу с. Новий Лиман (а.с. 9).

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області листом № С-7292/0-5676/0/95-18 від 06.07.2018 року повідомило позивачу про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної у заяві земельної ділянки, оскільки така земельна ділянка не включена до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у ІІІ кварталі 2018 року, затверджений наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 121 від 20.06.2018 року (а.с. 11).

При цьому в даному листі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № С-7292/0-5676/0/95-18 від 06.07.2018 року чітко визначено, що позивачу саме відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної у заяві земельної ділянки, оскільки така земельна ділянка не включена до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у ІІІ кварталі 2018 року.

Таким чином, наведена підстава відмови не передбачена статтею 118 Земельного кодексу України. До того ж у зв'язку із затвердженням постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року № 413 Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними зміни до Земельного кодексу України не вносились, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не змінювався.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі того, що така ділянка не входить до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у ІІІ кварталі 2018 року, є неправомірною та такою, що не відповідає статті 118 Земельного кодексу України, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Отже, відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених статтею 118 Земельного кодексу України. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №814/1961/17 та від 19 червня 2018 року у справі № 803/1183/17.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Те, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Харківській області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки видана у формі листа, а не у формі наказу, як то передбачено п. 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, на думку колегії суддів може бути підставою для скасування рішення щодо не надання дозволу на розробку проектної документації, але не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, з урахуванням того, що в листі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № С-7292/0-5676/0/95-18 від 06.07.2018р. чітко визначене рішення органу щодо відмови в наданні відповідного дозволу.

Щодо посилань Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на те, що рішення суду першої інстанції щодо зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та видати відповідний наказ є його дискреційними повноваженнями, як на підставу відмови в задоволенні позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України в контексті спірних правовідносин відповідач має прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених статтею 118 Земельного кодексу України.

Як зазначено вище, підставою для відмови позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є те, що така земельна ділянка не включена до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у ІІІ кварталі 2018 року.

Тобто, при прийнятті рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відповідачем не зазначено конкретною підстави, визначеної ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, для надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відсутність обґрунтованого рішення із зазначенням підстав, встановлених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, для відмови у наданні зазначених дозволів не дозволяє надати належну правову оцінку рішенню у контексті його обґрунтованості, й відповідно, прийняти рішення про зобов'язання надати такі дозволи.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Тобто, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти за клопотаннями відповідне рішення або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Через те, що відповідачем не дотримано вимог ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України під час розгляду заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовну вимогу позивача та зобов'язав відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та видати відповідний наказ.

Щодо посилань Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Верховного суду від 31.01.2018р. по справі № 814/741/16 та на рішення № 804/3703/16 від 14.03.2018р., колегія суддів зазначає наступне.

В даних рішеннях управлінням Держгеокадастру не було надало позивачам мотивованої відповіді на їх звернення, в нашому ж випадку така відповідь було надана.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на рішення, Одеського апеляційного адміністративного суду, Харківського апеляційного адміністративного суду та рішення Миколаївського окружного адміністративного суду, є не обґрунтованим. Дані судові рішення не є рішенням, які є обов'язковими до виконання, та таким що мають преюдиційне значення для вирішення справи.

З урахуванням наведеного вище доводи апеляційної скарги щодо правомірності відмови Головного управління Держгеокадастру у Харківській області позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та відсутності у суду першої інстанції повноважень зобов'язувати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та видати відповідний наказ є необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 по справі № 2040/5641/18 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) В.В. Старостін З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 13.11.2018.