Справа № 826/10323/16
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 листопада 2018 року 09:43 № 826/10323/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К. при секретарі судового засідання Дмитрієвій В.В. , за участі представників позивача - Александрука Р.А., відповідача - Молчанової Н.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Студія права"
до Державної фіскальної служби України
про за участі третьої особи визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Студія права» (далі також - ТОВ «Юридична компанія «Студія права», позивач) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі також - ДФС України, відповідач), в якому позивач просив:

1) Визнати дії ДФС України, що виразилися у наданні завідомо неправдивої інформації з висновком про достовірність відомостей декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_4, з урахуванням уточненої декларації від 31 березня 2015 року, та не перешкоджання цих відомостей зайняттю посади директора Національного антикорупційного бюро України, неправомірними.

2) Зобов'язати ДФС України направити повідомлення до Національного агентства України з питань державної служби, про спростування інформації про достовірність відомостей декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_4 з урахуванням уточненої декларації від 31 березня 2015 року, та не перешкоджання цих відомостей зайняттю посади директора Національного антикорупційного бюро України.

3) Зобов'язати ДФС України направити повідомлення до Адміністрації Президента України, про спростування інформації про достовірність відомостей декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_4 з урахуванням уточненої декларації від 31 березня 2015 року, та не перешкоджання цих відомостей зайняттю посади директора Національного антикорупційного бюро України.

4) Зобов'язати ДФС України направити повідомлення до Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України, про спростування інформації про достовірність відомостей декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_4 з урахуванням уточненої декларації від 31 березня 2015 року, та не перешкоджання цих відомостей зайняттю посади директора Національного антикорупційного бюро України.

5) Зобов'язати ДФС України направити до Генеральної прокуратури України повідомлення за результатами контролю декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру ОСОБА_4, у зв'язку із недостовірністю даних вказаних ОСОБА_4 як кандидатом на посаду Директора Національного антикорупційного бюро України в Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, з урахуванням уточненої декларації від 31 березня 2015 року.

Під час розгляду справи до участі в ній в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Директора Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_3 (далі також - третя особа).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про відсутність нормативно-правового акту, який би визначав порядок здійснення перевірки достовірності відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, у період, коли об'єктом такої перевірки була декларація про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_4 з урахуванням уточненої декларації від 31 березня 2015 року, що, на думку позивача, свідчить про протиправність надання відповідачем висновку про достовірність зазначених у такій декларації відомостей.

Крім того, позивач вказав на окремі розбіжності у площі земельної ділянки та площі квартири, що були зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_4 у порівнянні з декларацією, поданою за 2015 рік.

Також позивачем вказується на помилковість дати заповнення декларації, а саме, ОСОБА_4 зазначено в якості дати подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік « 31.03.2014 року», в той час як вона була подана в 2015 році.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачем були надані суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на обставини, наведені в поданих ним документах.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На виконання вимог Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Президентом України, Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою України було сформовано Комісію з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України (далі також - Конкурсна комісія).

12 січня 2015 року на офіційному веб-сайті Президента України та 15 січня 2015 року в загальнодержавному друкованому засобі масової інформації «Урядовий кур'єр» Конкурсною комісією розміщено оголошення про проведення конкурсу на посаду Директора Національного антикорупційного бюро України.

У період з 12 лютого 2015 року по 05 березня 2015 року Конкурсною комісією було розглянуто документи, які були подані особами для участі в конкурсі, проведено співбесіди із особами відібраними із загального числа кандидатів та 06 березня 2015 року визначено чотирьох кандидатів на посаду директора Національного антикорупційного бюро України, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, та ОСОБА_7, для подальшого проведення щодо вказаних осіб спеціальної перевірки, передбаченої Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 до документів, поданих для участі у конкурсі, було долучено, зокрема, декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік від 29 січня 2015 року.

Водночас, 25 березня 2015 року відповідачем було складено лист №210/1/12, яким повідомлялось про окремі розбіжності даних, наведених в поданій ОСОБА_4 декларації, з наявною податковою інформацією.

У зв'язку з зазначеним, ОСОБА_4 31 березня 2015 року було подано уточнюючу декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, в якій були враховані всі розбіжності, вказані у листі ДФС України від 25 березня 2015 року № 210/1/12.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача виходячи з наступного.

Щодо доводів позивача про відсутність нормативно-правового акту, який би визначав порядок здійснення перевірки достовірності відомостей, зазначених у поданій ОСОБА_4 уточненій декларації від 31 березня 2015 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 13 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» (тут і далі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особа не може бути призначена на посаду в Національному бюро, якщо вона не пройшла спеціальну перевірку.

Указом Президента України від 25 січня 2012 року № 33/2012 був затверджений Порядок проведення спеціальної перевірки відомостей щодо осіб, які претендують на зайняття посад, пов'язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування (далі такж - Порядок № 33/2012).

Так, відповідно до п. 7 Порядку № 33/2012, спеціальна перевірка проводиться, в тому числі, Державною фіскальною службою України - щодо достовірності відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік.

Разом з тим, наказом Міністерства фінансів України та Міністерства юстиції України від 20 травня 2014 року № 586/784/5 був затверджений Порядок здійснення логічного та арифметичного контролю декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру (далі - Порядок № 586/784/5), який деталізував процедуру здійснення Державною фіскальною службою України логічного та арифметичного контролю декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру (далі - декларація), а також пов'язаного з цим комплексу заходів, які здійснюються за його результатами.

Розділом ІІ Порядку № 586/784/5 визначено види і етапи контролю, зокрема, встановлено, що другий етап здійснення контролю декларації проводиться у випадку виявлення за результатами логічного та арифметичного контролю помилок щодо зазначених у декларації відомостей або необхідності отримання пояснень стосовно таких відомостей і полягає у невідкладному інформуванні уповноваженим підрозділом суб'єкта декларування про виявлені логічні та/або арифметичні помилки за результатами першого етапу контролю шляхом направлення письмового повідомлення за результатами контролю декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Суб'єкт декларування має право протягом п'яти днів з дня отримання зазначеного повідомлення подати уповноваженому підрозділу письмове пояснення та/або виправлену декларацію.

Другий етап контролю декларації вважається завершеним одночасно із закінченням строку, визначеного пунктом 9 цього розділу.

Фактично обставини справи свідчать, що дії ОСОБА_3 щодо уточнення 31 березня 2015 року відомостей декларації підпадають під 2-й етап контролю, який передбачений Порядком № 586/784/5.

Разом з тим, Порядок № 586/784/5 втратив чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України та Міністерства юстиції України від 27 лютого 2015 року № 267/281/5, з 31 березня 2015 року, а тому він не міг бути застосований під час аналізу поданої ОСОБА_3 декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік від 31 березня 2015 року.

Водночас, відповідно до вимог п. 15 Порядку № 33/2012, який станом на 31 березня 2015 року продовжував діяти, у разі встановлення за результатами спеціальної перевірки факту розбіжностей у поданих кандидатом автобіографії та/або декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік посадовою особою (органом), яка (який) проводить спеціальну перевірку, надається можливість кандидату протягом п'яти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом та/або виправити розбіжності.

Отже вбачається, що 2-й етап контролю декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік на рівні Порядку № 33/2012 та Порядку № 586/784/5 врегульовані аналогічним чином, а тому обставини втрати 31 березня 2015 року чинності Порядком № 586/784/5 не впливають на правомірність вчинення відповідачем дій щодо здійснення перевірки уточненої декларації ОСОБА_3

При цьому, необхідно враховувати, що в уточненій декларації ОСОБА_3, як свідчать матеріали справи, були виправлені всі помилки, вказані в інформації податкового органу, наданій за фактом перевірки первинно поданої ОСОБА_3 декларації.

Таким чином, суд визнає необґрунтованими доводи позивача в наведеній частині.

Щодо доводів позивача про окремі розбіжності у площі земельної ділянки та площі квартири, що були зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік ОСОБА_4 у порівнянні з декларацією, поданою ним за 2015 рік (в декларації за 2014 рік зазначені площі земельної ділянки та квартири на рівні 82, 0 кв.м. та 400, 0 кв.м. відповідно, в той час як в декларації за 2015 рік такі площі визначені як 82, 6 кв.м. та 416, 0 кв.м.), суд зазначає, що декларація за 2015 рік не є належним доказом здійснення ОСОБА_3 помилок в декларації за 2014 рік, оскільки такий доказ не стосується предмету доказування в розумінні вимог статті 73 КАС України.

Крім того, зазначення у поданій уточненій декларації за 2014 рік дати її подання як 31 березня 2014 року, замість 31 березня 2015 року, про що також зазначає позивач, визнається судом формально допущеною помилкою, яка не може вважатись підставою для визнання зазначених у такій декларації відомостей недостовірними.

Разом з тим, суд звертає уваги на те, що відповідно до вимог п. 9 Порядку № 33/2012, запит про проведення спеціальної перевірки відомостей щодо кандидатів на зайняття посад Прем'єр-міністра України, Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України, а також посад, призначення на які здійснюється Президентом України, надсилається не пізніше наступного робочого дня після одержання згоди кандидата до органів (підрозділів), зазначених у пункті 7 цього Порядку, або до їх територіальних органів чи підрозділів (за наявності) Главою Адміністрації Президента України (його заступником чи іншою визначеною ним посадовою особою Адміністрації Президента України), а щодо кандидатів на зайняття посад інших членів Кабінету Міністрів України та керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, - Міністром Кабінету Міністрів України (його заступником чи іншою визначеною ним посадовою особою Секретаріату Кабінету Міністрів України). Такий запит надсилається через Національне агентство України з питань державної служби (форма 2, додається).

Водночас, згідно з п. 12 Порядку № 33/2012, інформація про результати спеціальної перевірки відомостей щодо кандидатів, зазначених у пункті 9 цього Порядку, підписана керівником органу (підрозділу), що проводив спеціальну перевірку, а в разі його відсутності - особою, яка виконує його обов'язки, або заступником керівника цього органу (підрозділу) відповідно до розподілу функціональних обов'язків, не пізніше семи днів із дати надходження запиту подається до Національного агентства України з питань державної служби, яке у триденний строк із дня одержання такої інформації здійснює її узагальнення та надсилає відповідно до Адміністрації Президента України або Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Орган, що проводить перевірку, зобов'язаний надати інформацію, яка містить висновок щодо того, чи є відомості, що стали предметом перевірки, достовірними або недостовірними та чи перешкоджають або не перешкоджають ці відомості зайняттю претендентом відповідної посади.

А оскільки відповідно до наведених вище приписів п. 7 Порядку № 33/2012 ДФС України є органом, що проводить перевірку щодо достовірності відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік, саме відповідач законодавчо зобов'язаний був надати за результатами проведеної перевірки інформацію, яка має містити чітко визначений п. 12 Порядку № 33/2012 висновок про те, чи є відомості, що стали предметом перевірки, достовірними або недостовірними та чи перешкоджають або не перешкоджають ці відомості зайняттю претендентом відповідної посади.

Згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас суд звертає увагу на те, що наявний в матеріалах справи лист відповідача № 222 від 01 квітня 2015 року, складений на виконання наведених положень та у відповідь на лист Адміністрації Президента України від 01 квітня 2015 року № 46-01/1017, яким відповідачу було направлено уточнено декларацію за 2014 рік ОСОБА_4, не містить обов'язкового висновку, що визначений п. 12 Порядку № 33/2012, а включає в себе лише відомості про відсутність розбіжностей між загальною сумою сукупного доходу декларанта та членів його сім'ї, зазначеною в декларації, та наявною у податкового органу інформацією.

Крім того, в даному випадку відповідачем було порушено п. 12 Порядку № 33/2012 в тій частині, що інформація про результати спеціальної перевірки відомостей була направлена не до Національного агентства України з питань державної служби, яке у триденний строк із дня одержання такої інформації мало її надіслати до Адміністрації Президента України, а безпосередньо до самої Адміністрації Президента України.

Таким чином, суд вважає, що при здійсненні спеціальної перевірки ОСОБА_4 в межах проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України відповідачем було допущено порушення вимог п. 12 Порядку № 33/2012, оскільки направлений ним висновок за результатами проведеної перевірки декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру ОСОБА_4 не відповідає вимогам самого Порядку № 33/2012, як і порядок його направлення. Тобто лист відповідача № 222 від 01 квітня 2015 року був направлений ним не в передбаченому законодавством порядку, що є порушенням прямих вимог ч. 2 статті 19 Конституції України.

Враховуючи наведене, з метою належного захисту законних інтересів позивача, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Юридична компанія «Студія права» підлягають задоволенню саме шляхом визнання протиправними дій ДФС України щодо направлення листом № 222 від 01 квітня 2015 року інформації про результати спеціальної перевірки ОСОБА_4 в порушення вимог п. 12 Порядку проведення спеціальної перевірки відомостей щодо осіб, які претендують на зайняття посад, пов'язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Указом Президента України від 25 січня 2012 року № 33/2012.

Фактично, порушення відповідачем в межах досліджуваних правовідносин, вимог Порядку № 33/2012 при направленні інформації про результати спеціальної перевірки ОСОБА_4, свідчить про те, що надання такої інформації не породжує визначених законодавством наслідків завершення спеціальної перевірки у вигляді складання довідки про результати спеціальної перевірки, наявність якої могла б слугувати для Президента України підставою для вчинення дій щодо призначення третьої особи на посаду.

Щодо решти позовних вимог ТОВ «Юридична компанія «Студія права» в частині зобов'язання ДФС України вчинити дії щодо направлення Адміністрації Президента України, Національному агентству України з питань державної служби, Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України повідомлень про спростування інформації про достовірність відомостей декларації ОСОБА_3 та направлення Генеральній прокуратурі України повідомлення за результатами контролю декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру ОСОБА_4, у зв'язку із недостовірністю даних вказаних ним в декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки указом Президента України від 16 квітня 2015 року № 218/2015 ОСОБА_4 було призначено Директором Національного антикорупційного бюро України. Відповідно, всі рішення та дії, що приймались та вчинювались в межах проведення відповідного конкурсу вже є реалізованими у зв'язку з прийняттям зазначеного указу Президента України, а отже, вони не є такими що породжують, змінюють або скасовують будь-які права, свободи та інтереси.

Разом з тим, оскільки відповідно до ч. 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту в наведеній частині позовних вимог не забезпечує реального захисту його прав та інтересів, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню в судовому порядку.

Водночас, суд вважає, що встановлені під час розгляду даної справи обставини порушення порядку здійснення спеціальної перевірки ОСОБА_4 в межах проведення конкурсу на посаду Директора Національного антикорупційного бюро України, з метою правового врегулювання питання правомірності проведення такого конкурсу та подальшого закріплення його результатів, можуть бути підставою або для самостійного визнання Президентом України нечинним свого Указу від 16 квітня 2015 року №218/2015, або для оскарження особою, права та/або законні інтереси якої порушені таким рішенням, Указу Президента України в судовому порядку.

Щодо питання порушення в межах правовідносин, що розглядаються в даній справі, прав та інтересів позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, вищезазначеними правовими нормами обов'язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, на думку суду, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч.2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві, зокрема, «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Отже, з огляду на практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних так і не матеріальних.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», Директор Національного бюро, в тому числі, несе відповідальність за діяльність Національного бюро, зокрема законність здійснюваних Національним бюро оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод осіб, організовує роботу Національного бюро, визначає обов'язки першого заступника, заступників Директора Національного бюро, координує і контролює діяльність його центрального та територіальних управлінь.

В контексті наведеного, як зазначає позивач, третьою особою не було належним чином виконано покладений на нього обов'язок здійснення контролю за законністю здійснюваних Національним бюро оперативно-розшукових заходів під час проведення обшуків в приміщеннях позивача, що мали місце 16-17 червня 2016 року.

Відповідно, як вбачається з матеріалів справи, законним інтересом ТОВ «Юридична компанія «Студія права» у правовідносинах, що досліджуються судом в межах розгляду даної справи, є законодавчо захищене здійснення власної діяльності без незаконного втручання з боку співробітників Національного антикорупційного бюро України, контроль і відповідальність за дії яких несе безпосередньо Директор Національного бюро, призначений на цю посаду у відповідності до вимог законодавства.

Тобто, порушення охоронюваних законом інтересів ТОВ «Юридична компанія «Студія права» в даному випадку, може бути наслідком порушення порядку призначення на посаду Директора Національного бюро.

Крім того, оскільки Директор Національного бюро є відповідальним за діяльність такого бюро, а тому, відповідно, його повноваження поширюються на територію всієї України, а відповідно й на правовий простір, в межах якого перебуває позивач, ТОВ «Юридична компанія «Студія права» має законний інтерес у формуванні державних органів посадовими особами на законних підставах та з дотриманням передбаченого законом порядку. Порушення такого інтересу позивача шляхом порушення порядку призначення відповідної посадової особи, надає ТОВ «Юридична компанія «Студія права» право на звернення до суду з метою його захисту у визначений КАС України спосіб.

Суд звертає увагу на те, що формування державних органів посадовими особами на законних підставах та з дотриманням передбаченого законом порядку, в силу вимог Конституції України, є загальним громадським інтересом, а тому, в даному випадку застосуванню підлягає практика Європейського суду з прав людини (рішення у справі Національна група інформації та протидії заводу «Мелокс» - Група «Ні заводу «Мелокс» та змішаному оксидному паливу» проти Франції № 75218/01 від 28 березня 2006 року), відповідно до якої у випадку, якщо предметом розгляду в значній мірі є захист спільних інтересів, «спір», порушений асоціацією - заявником мав на додаток достатній зв'язок з «правом», яке належить їй як юридичній особі на підставі статті 6 § 1 Конвенції (право на справедливий суд).

Отже, позивач володіє самостійним правом вимагати від органів державної влади дотримуватися в своїх діях принципів, що визначені статтями 8 та 19 Конституції України, зокрема, в частині формування держаних органів виключно у встановленому законом порядку.

Таким чином, оскаржувані дії відповідача впливають на інтереси ТОВ «Юридична компанія «Студія права» у вказаній сфері, а тому суд вважає необґрунтованими протилежні доводи ДФС України.

Щодо питання дотримання позивачем строків звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з положень наведеної норми вбачається, що відлік строку звернення особи до суду, в контексті правовідносин, які досліджуються судом в межах розгляду даної справи, починається з моменту коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як було зазначено вище, в червні 2016 року мав місце обшук приміщень позивача, що став причиною порушення його законних інтересів.

А оскільки з даним адміністративним позовом ТОВ «Юридична компанія «Студія права» звернулась до суду 07 липня 2016 року, строк на звернення позивача до суду не є пропущеним.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

З огляду на викладене та керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Студія права" задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо направлення листом №222 від 1 квітня 2015 року інформації про результати спеціальної перевірки ОСОБА_3, в порушення пункту 12 Порядку проведення спеціальної перевірки відомостей щодо осіб, які претендують на зайняття посад, пов'язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Указом Президента України від 25.01.2012р. №33/2012.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 14.11.2018.

Суддя С.К. Каракашьян