Справа № 2040/7789/18
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"08" листопада 2018 р. № 2040/7789/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Попова А.О.

представника позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - Левченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 (АДРЕСА_1)
до Харківської митниці ДФС (61003, м. Харків, вул. Короленка, 16-б)
про визнання дій незаконними ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточненого позову, просить суд:

1. Визнати протиправними дії Харківської митниці ДФС щодо утримання легкового автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

2. Зобов'язати відповідача у триденний строк повернути позивачу як співвласнику легковий автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

В обґрунтування позову зазначено, що дії Харківської митниці ДФС щодо утримання легкового автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 є незаконними та такими, що порушують права позивача та просить суд зобов'язати відповідача у триденний строк повернути позивачу як співвласнику легковий автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є співвласником легкового автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2. Даний факт підтверджується копію технічного паспорту республіки Литва номер НОМЕР_3 заявою іншого співвласника - компанії II ZINTRA, код 303325863, від 24/07/2018.

В середині січня 2018 року вищевказаний автомобіль було викрадено у позивача разом з усіма документами про, що позивачем було надано заяву до поліції . У ході перевірки було визнано, що автомобіль було передано до Шевченківського відділу УП в м. Харкові.

07.02.2018 до Харківської митниці ДФС надійшов лист Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області від 07.02.2018 № 60/1265 щодо перевірки за матеріалами ЖЕО № 1581 від 12.01.2018 та № 1902 від 15.01.2018 законності перебування на митній території України транспортного засобу марки MERCEDEZ BENZ E280, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (країна реєстрації - Литовська республіка) (копія листа додається).

Під час проведення відповідної перевірки відповідачем було встановлено, що згідно АСМО «Інспектор» та ЄАІС транспортний засіб марки MERCEDEZ BENZ E280, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 був ввезений на митну територію України гр. Молдови ОСОБА_5 (ОСОБА_5) 21.09.2016 в зоні діяльності Чернівецької митниці ДФС у митному режимі «тимчасове ввезення».

Також судом встановлено, що позивач звернувся до Харківської митниці 26 червня 2018 року з заявою щодо невідкладного повернення його власності.

Також позивач надав митниці згоду на сплату платежів за тимчасове зберігання транспортного засобу MERCEDES BENZ Е280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на митному складі Харківської митниці ДФС

Крім цього позивачем була надана згода на здійснення закінчення митного режиму в який поміщений марки MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 Я беру на себе зобов'язання вивезти ТЗ за межі митної території України та завершити митний режим «Тимчасове ввезення» не пізніше ніж через 10 (десять) днів після отримання ним транспортного засобу, або в іншому випадку - позивач висловив готовність забезпечити вивезення ТЗ за допомогою евакуатора без керування ним з боку будь-яких осіб, включаючи його, за прямим маршрутом з митного складу до пункту перетину державного кордону України.

Також судом встановлено, що відповідачем була розглянута вище зазначена заява позивача та було відмовлено у отриманні спірного автомобіля з тих підстав, що згідно з частиною 1 статті 380 Митного кодексу України (далі - МКУ) тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Відповідно до частини 5 статті 380 МКУ тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Таким чином, вказаний вище транспортний засіб повинен був бути вивезений за межі митної території України у строк до 21.09.2017.

Враховуючи викладене, та зважаючи на те, що гр. Молдови ОСОБА_5 не було надано до органів доходів і зборів документів, що підтверджують факт вивезення транспортного засобу, настання обставин непереборної сили, аварії, протиправних дій третіх осіб, в його діях вбачалося перевищення строку тимчасового ввезення транспортного засобу на митну територію України більше ніж на 10 діб.

За даним фактом, 12.04.2018 митницею складено протокол про порушення митних правил за № 0663/80700/18 відносно гр. Молдови ОСОБА_5 (ОСОБА_5) за ознаками порушення митних правил, передбаченого ч. З ст.481 МКУ .

Відповідно до частини 3 статті 511 МКУ, у разі вчинення порушення митних правил особою, яка не має в Україні постійного місця проживання або адреси, допускається вилучення товарів, транспортних засобів у кількості, необхідній для забезпечення стягнення штрафу або вартості товарів, транспортних засобів відповідно до частини другої статті 541 цього Кодексу.

Виходячи з викладених положень, транспортний засіб марки MERCEDEZ BENZ E280, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 було вилучено митницею в рахунок забезпечення сплати гр. ОСОБА_5 штрафу за вказаним вище протоколом про порушення митних правил та розміщено на складі митниці.

17.05.2018 митницею розглянуто матеріали справи про порушення митних правил № 0663/80700/18, гр. ОСОБА_5 (ОСОБА_5) визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. З ст. 481 МКУ та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн.

Також судом встановлено, що вище зазначений штраф було сплачено.

Крім того, посадовими особами митниці під час розгляду заяви гр. ОСОБА_3 було встановлено також наступне.

Згідно з абзацами 1, 3 ч. 4 ст. 380 МКУ тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Такими чином, виходячи з положень чинного законодавства з питань державної митної справи обов'язок щодо вивезення за межі митної території України транспортного засобу марки MERCEDEZ BENZ E280, реєстраційний номер НОМЕР_1, покладено саме на гр. Молдови ОСОБА_5 (ОСОБА_5), яким цей транспортний засіб ввезено на митну територію України.

Одночасно з цим, положеннями ст. 109 МКУ передбачено, що за заявою особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, орган доходів і зборів надає дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо товарів будь-якій іншій особі за умови, що така інша особа:

1) відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом; та

2) приймає на себе зобов'язання особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.

Таким чином, відповідачем було зроблено висновок, що виключне право на подання до органу доходів і зборів заяви про передачу права на використання митного режиму тимчасового ввезення має особа, відповідальна за дотримання такого режиму, в даному випадку гр. ОСОБА_5 (ОСОБА_5) який будь-яких звернень з приводу передачі права на використання митного режиму тимчасового ввезення відносно транспортного засобу марки MERCEDEZ BENZ E280, реєстраційний номер НОМЕР_1 від гр. ОСОБА_5 іншій особі, в тому числі і позивачу, Харківська митниця ДФС не отримувала.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії Харківської митниці ДФС щодо утримання легкового автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 то в цій частині позовні вимоги суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно положень ст. 19 Конститції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так згідно з абзацами 1, 3 ч. 4 ст. 380 МКУ тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Крім цього положеннями ст. 109 МКУ передбачено, що за заявою особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, орган доходів і зборів надає дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо товарів будь-якій іншій особі за умови, що така інша особа:

1) відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом; та

2) приймає на себе зобов'язання особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.

Враховуючи вище викладене та аналізуючи в сукупності вище зазначені положення чинного законодавства України суд приходить до висновку, що останнім не встановлено механізму повернення автомобіля власнику або співвласнику в разі якщо автомобіль було ввезено в режимі тимчасове ввезення іншою особо, а отже у відповідача були відсутні визначені чинним законодавцем підстави для видачи позивачу спірного автомобіля.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача у триденний строк повернути позивачу як співвласнику легковий автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 то в цій частині позов підлягає частковому задоволенню.

Так згідно положень ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до положень ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно вимог ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Як зазначалось судом вище положеннями МК України не врегульовано питання повернення автомобіля власнику або співвласнику в разі якщо автомобіль було ввезено в режимі тимчасове ввезення іншою особо, а отже в даному випадку суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За своїм змістом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, а відповідно до тлумачення й усталеної практики Європейського суду з прав людини (напр. рішення в справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства». «Іммобільяре Саффі» проти Італії», «East/West Alliance Limited» проти України». «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» тощо) в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід виокремлювати три норми: перша норма (перше речення першого абзацу) - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном; друга норма (друге речення першого абзацу) - охоплює питання позбавлення права власності та визначає для цього певні критерії и умови; третя норма (другий абзац) - визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, як підтверджується практикою Суду, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Вирішуючи питання про предмет правового регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, доречно з'ясувати, що ж таке володіння майном у розумінні Конвенції. Так, поняття «майно», якому надається захист за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, що є ширшим за звичне розуміння правом власності на речі матеріального світу та, відповідно до тлумачення Європейського суду з прав людини (рішення в справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Ван Марле проти Нідерландів», «Колишній Король Греції та інші проти Греції», «Балан проти Молдови», «Стебницький та «Комфорт» проти України», «Мелахер та інші протиАвстрії», «Беєлер проти Італії», «Амбруозі проти Італії», «Гайдук та інші проти України», «Мюллер протиАвстрії», «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії». «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та ін.), охоплює низку економічних як матеріальних, так і нематеріальних інтересів (активів).

Зокрема, до майна відносяться: нерухомість; рухоме майно; банківські внески; прибутки, що випливають з власності (напр. орендна плата); частка у пенсійному фонді; кошти, належні до виплати; «правомірні очікування» вчиняти певні дії відповідно до виданого дозволу (напр. здійснювати запланований розвиток території); акції компаній; патенти; дозволи; ліцензії; права інтелектуальної власності; Право на здійснення підприємницької діяльності; зароблений, але неодержаний прибуток; клієнтура та ін. Однак, не вважається майном, зокрема: сподівання на визнання існування «старого» права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно; умовна вимога, яка втрачає силу внаслідок її недотримання; право на набуття майна, наміри стосовно набуття власності.

Критерій законності втручання Принцип (критерій) законності означає, що втручання у право власності особи повинно провадитися на підставі закону, при цьому: До відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується національне законодавство (рішенняЄвропейського суду з прав людини в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») Під «законом» розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм (рішення Європейського суду з прав людини в справі «Щокін проти України») Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів, а Європейський суд з прав людини перевіряє, чи спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практикиЄвропейського суду з прав людини (рішенняЄвропейського суду з прав людини в справі «Щокін проти України»)

Критерій суспільного інтересу Втручання в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у втручанні в право у формі публічного (загального, суспільного) інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності Критерій пропорційності Критерій (прицип) пропорційності, тобто дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та приватними інтересами особи, розглядається в практиці Європейського суду з прав людини як невід'ємна частина та інструмент верховенства права, зокрема в питаннях захисту права власності Дотримання принципу пропорційності вимагає досягнення справедливого балансу між загальними інтересами всього суспільства і вимогами щодо захисту фундаментальних прав приватних осіб Якщо ж на особу внаслідок ужитих заходів покладається «значний індивідуальний тягар», вважається, що справедливого балансу інтересів досягнуто не було (рішенняЄвропейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Трегубенко проти України») Відтак, повинно існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішенняЄвропейського суду з прав людини у справі «Прессос Компанія Навєря С.А. та інші проти Бельгії»)

Питання пропорційності є оціночним і визначається у кожному випадку з урахуванням фактичних обставин. Більше того, вирішуючи питання про те, чи було дотримано цієї вимоги,Європейський суд з прав людини визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети заходу, про який йдеться. Проте Європейський суд з прав людини не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння його майном» в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішенняЄвропейського суду з прав людини у справі «Звольски та Звольська проти Республіки Чехія»). При цьому, оцінюючинаявність справедливого балансу, метою принципу пропорційності не с досягнення «соціальної справедливості» як такої в абсолюті, а досягнення розумного співвідношення між приватним і загальним інтересами.Тобто. порушенням принципу пропорційності є не саме ущемлення прав особи, а істотний дисбаланс між заходами, вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства, та потребою захищати право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, втручання в право власності, навіть якщо воно відповідає першим двом критеріям (тобто має законну мету, а також здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства), все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства, що є недопустимим.

Зокрема в рішенні EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» ПРОТИ УКРАЇНИ суд зазначив що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "їммобіліаре Саффі проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВЩ, заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті І Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Куиюглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства". п. 50, Series А N 98).

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що в даному випадку право позивача на володіння спірним автомобілем в розумінні положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є порушеним та підлягає відновленню.

Щодо частини позовної вимоги: а саме зобов'язання відповідача у триденний строк повернути позивачу як співвласнику легковий автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки положеннями чинного законодавств України чітко врегульовано порядок та строки виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) до Харківської митниці ДФС (61003, м. Харків, вул. Короленка, 16-б) про визнання дій незаконними - задовольнити частково.

Зобов'язати Харківську митницю ДФС повернути ОСОБА_3, як співвласнику легковий автомобілю MERCEDES BENZ E280, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 12 листопада 2018 року.

Суддя Спірідонов М.О.