Справа № 826/6388/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6388/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року (розглянута у спрощеному (письмовому) провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року, ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач, Секретаріат Уповноваженого ВРУ з прав людини) , у якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання інформації на запит ОСОБА_2 від 21.03.2018; зобов'язати відповідача в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати ОСОБА_2 повну, точну та достовірну інформацію, а саме: витяги всіх записів, зроблених в базі звернень за результатами звернень ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.03.2018 звернувся до відповідача з інформаційним запитом, у якому просив надати витяги всіх записів, зроблених в базі звернень за результатами його звернень. 03.04.2018 на адресу позивача надійшла відповідь відповідача, якою йому відмовлено у наданні запитуваної інформації, мотивуючи тим, що порядок розгляду звернення позивача врегульовано Законом України «Про захист персональних даних».

На думку позивача, відмова відповідача у наданні інформації не відповідає жодному з чотирьох випадків, передбачених частиною першою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Стверджує, що точка зору відповідача, що запит з отримання інформації особою про себе не відноситься до категорії запитів, які підпадають під дію Закону України «Про доступ до публічної інформації», суперечить визначенню публічної інформації, пункту 1 частини третьої статті 10, частини четвертої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»; можливостям відповідача ідентифікувати його особу, щоб розглянути запит в порядку Закону України «Про захист персональних даних». Крім того, звернув увагу, що відповідь на запит на інформацію було надано з порушенням строків, передбачених частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Враховуючи наведене, позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року адмінстративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) щодо ненадання інформації на інформаційний запит ОСОБА_2 від 21.03.2018.

Зобов'язано Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) надати ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) інформацію за запитом від 21.03.2018.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем тпозивачем подано апеляційні скарги.

В яких апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, так позивач просить - прийняти нову, якою позов задоволити повністю, а відповідач просить - прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини підлягає задоволенню, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 - відмовити, а рішення суду - скасуванню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, що 21.03.2018 ОСОБА_2 електронною поштою звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з інформаційним запитом, у якому просив в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати витяги всіх записів, зроблених в базі звернень за результатами розгляду його звернень.

Листом від 30.03.2018 № 1/16-003188.18/ЗІ-183 Уповноважений Верховної Ради України з прав людини повідомив позивача, що інформація, яку просить надати останній, стосується його особисто. Зазначив, що відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, є персональними даними. Пояснив, що порядок надання такої інформації особі, якої вона стосується, регулюється Законом України «Про захист персональних даних».

Оскільки запит ОСОБА_2 не відповідає вимогам Закону України «Про захист персональних даних», відповідач відмовив у наданні запитуваної інформації.

Не погодившись з відмовою відповідача у наданні запитуваної інформації, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Щодо посилання на те, що запит позивача містить вимоги щодо надання витягів всіх записів, зроблених у базі звернень за результатам звернення ОСОБА_2, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.11 Інструкції з ведення діловодства за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників, народних депутатів України, підприємств, установ, організацій з відомостями про порушення прав і свобод людини і громадянина в Секретаріаті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженої наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) від 28.08.2012 № 12/8-12, усі звернення підлягають автоматизованій реєстрації в базі звернень Секретаріату. Автоматизована реєстрація всіх звернень здійснюється шляхом введення в персональний комп'ютер таких елементів: дата надходження звернення, суб'єкт звернення, звідки одержано звернення; прізвище, ім'я, по батькові, категорія (соціальний стан) заявника, дата, індекс, порушені питання - короткий зміст, індекси, зміст і дата резолюції, прізвище автора, виконавець, термін виконання, дата надіслання, індекс і зміст документа, прийняті рішення, дата зняття з контролю, номер справи за номенклатурою. Склад зазначених елементів за необхідності може бути доповнений.

У реєстраційно-контрольних картках та електронній базі звернень Секретаріату міститься інформація про особу заявника, зокрема, його персональні дані (прізвище, ім'я й по батькові, домашня адреса, електронна адреса), а також інформація про дату звернення цієї особи до Уповноваженого, про скерування запитів, подань Уповноваженого до державних органів, установ, організацій для з'ясування викладених заявником обставин стосовно порушення його прав та вжиття заходів щодо їх усунення, відповідей органів, інформування заявника про вжиті заходи.

Таким чином, записи, зроблені в базі звернень, містять персональні дані позивача, а запитувана ним інформація (витяги всіх записів, зроблених у базі звернень за результатами розгляду його звернень) стосується його особисто та, згідно зі статтями 11, 21 Закону України «Про інформацію», статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних», рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, належить до конфіденційної інформації про фізичну особу (персональних даних), тобто відомостей чи сукупності відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Окрім вище зазначеного, колегія суддів звертає увагу на ст. 7 Конвенції, для захисту персональних даних ратифікованою Законом України від 06.07.2010 № 2438-УІ (далі - Конвенція), яка визначає, що зберігаються у файлах даних для автоматизованої обробки, уживають відповідних заходів безпеки, спрямованих на запобігання випадковому чи несанкціонованому знищенню або випадковій утраті, а також на запобігання несанкціонованим доступу, зміні або поширенню.

Важливим аспектом під час розгляду запиту особи щодо доступу до інформації про неї є встановлення того, що запитувач є саме тією особою, відомості про яку бажають отримати. Це необхідно для недопущення зловживань й отримання третіми особами інформації про особу без її згоди або не на підставі закону. Для цього повинен існувати обов'язок розпорядника інформації встановлювати особу запитувача.

Проте, Закон України «Про доступ до публічної інформації» не покладає такого обов'язку на розпорядників інформації, оскільки, по-перше, регулює правовідносини з надання публічної інформації, яка, відповідно до частини другої статті 1 цього Закону, презюмовано є відкритою й доступною всьому суспільству, а не обмеженому колу осіб, та, по-друге, надає запитувачеві право самостійно обирати форму запиту і спосіб (засоби) його подання з метою максимального спрощення процедури отримання публічної інформації.

Такий обов'язок установлений Законом України «Про захист персональних даних», спрямованим на захист інформації про особу.

З огляду на те, що запитувана позивачем інформація є інформацією про себе, норми Закону України «Про захист персональних даних» у частині доступу особи до інформації про себе є спеціальними щодо норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому строки розгляду та порядок доступу до запитуваної інформації установлений Законом України «Про захист персональних даних», який регулює правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних.

Відповідно до ч.6 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних», суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе в будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних вз персональними даними, за умови надання інформації про прізвище, імґя та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 8 цього Закону, суб'єкт персональних даних має право, крім випадків, передбачених законом, отримати відповідь про те, чи обробляються його персональні дані, а також зміст таких персональних даних не пізніш як за тридцять календарних днів з дня надходження запиту. Статтею 19 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що доступ суб'єкта персональних даних до даних про себе здійснюється безоплатно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 24 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов'язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про захист персональних даних», використання персональних даних працівниками суб'єктів відносин, пов'язаних із персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов'язків. Ці працівники зобов'язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв'язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов'язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов'язання чинне після припинення ними діяльності, пов'язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом.

Таким чином, запит позивача від 21.03.2018 підлягав розглядові згідно із Законом України «Про захист персональних даних», а не Законом України «Про доступ до публічної інформації», а оскільки він не відповідав вимогам статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» (у ньому не зазначено реквізитів документа, що посвідчує особу позивача), Секретаріат як володілець персональних даних зобов'язаний був забезпечити захист персональних даних від неправомірного (несанкціонованого) доступу, тому листом Уповноваженого від 30.03.2018 № 1/16-003188.18/31-183 позивачеві були надані відповідні роз'яснення щодо порядку отримання запитуваної інформації в строк, передбачений частиною п'ятою статті 16 Закону України «Про захист персональних даних».

Колегія суддів звертає увагу на те, що сам факт звернення до Уповноваженого є конфіденційною інформацією, що випливає зі змісту статті 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а тому не може бути публічною інформацією в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача в 10-денний строк з моменту набрання постановою суду законної сили подати до суд звіт про виконання судового рішення в частині зобов'язання вчинити певні дії та встановлення судового контролю за виконанням вказаного судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, зазначена вище стаття встановлює повноваження суду, який ухвалив рішення у адміністративній справі щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не обов'язком.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку щодо задоволення часткового задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - задоволити.

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 09 листопада 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

Н.М.Троян