Справа № 805/83/18-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року справа №805/83/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді - доповідача: Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., секретар судового засідання - Токарева А.Г.,

за участю: позивача - не з'явився,

представника відповідача - Груєнко С.Л., довіреність № 64 від 28.08.2018 року,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року у справі № 805/83/18-а (головуючий 1 інстанції Буряк І. В., повний текст складено 02 квітня 2018 року у приміщенні суду вул. Добровольського, 1, м. Слов'янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового-повідомлення рішення,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Донецькій області ) про скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області від 05.09.2017 року № 53525-13 (а.с. 3-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області від 05.09.2017 року № 53525-13.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної фіскальної служби у Донецькій області ДФС України на користь позивача судові витрати у розмірі 640,00 грн (а.с. 110-112).

Відповідач не погодився з вказаним рішенням та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що у разі, якщо промислова будівля не належить промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах, відповідно до норм чинного законодавства. Вважає, що оскільки зареєстрований за позивачем об'єкт нерухомості не належить промисловому підприємству, ГУ ДФС у Донецькій області правомірно прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 року № 53525-13 про визначення ОСОБА_2 суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік на суму 2408,88 грн (а.с. 155-157).

Від позивача на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про протиправність нарахування йому податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на підставі пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України як власнику об'єкту нежитлової нерухомості, оскільки відповідно до пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об'єктами оподаткування вказаним вище податком будь-які об'єкти промисловості. Вважає, що зазначена нежитлова будівля належить до категорії об'єктів оподаткування, що мають пільги із сплати вищезгаданого податку. Просив відмовити податковому органу у задоволенні апеляційної скарги (а.с.172-214).

Відповідач в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на апеляційну скаргу заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухав суддю - доповідача, пояснення апелянта, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї встановив наступне.

ОСОБА_2 відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців від 08.06.2016 року з 22.12.1994 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, основним видом економічної діяльності якого є: виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання (а.с. 16-17).

Відповідно до Витягу № 2528279 від 10.01.2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач є власником нежитлової будівлі з реєстраційним номером № 3584752, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Розпорядженням міського Голови Димитрівської міської Ради від 12.10.1998 року ОСОБА_2 отримав дозвіл на відкриття мініхлібопекарні (а.с. 18).

Розпорядженням міського Голови Димитрівської міської Ради від 18.10.2005 року № 241 ОСОБА_2 отримав дозвіл на відкриття магазину продовольчих товарів (а.с. 19).

Відповідно до поверхового плану нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1., загальна площа останньої складає 582, 7 кв. м.

Згідно з генплану, який є невід'ємною частиною технічної документації із землеустрою щодо визначення частини земельної ділянки ОСОБА_2 згідно долі приміщення магазину та пекарні вбачається за можливе визначити площу магазину та пекарні, яка відповідно складає 52,8 кв.м та 529, 9 кв. м. (а.с. 20-23).

Фіскальною службою прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 року № 5 3525-13, яким згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до пп 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено суму податкового зобов'язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фіз. особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік» в сумі 2 408, 88 грн (а.с. 14).

Не погодившись з рішенням податкового органу від 05.09.2017 року № 5 3525-13, позивач звернувся зі скаргою до Державної фіскальної служби України.

За результатами процедури адміністративного оскарження рішенням ДФС України від 23.11.2017 року № 15557/Н/99-99-11-02-01-14 «Про результати розгляду скарги» податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 року № 53525-13 залишено без змін, а скарга ОСОБА_2 - без задоволення (а.с. 11, 12).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приписами пп. 266.1.1 ст. 266 Податкового Кодексу України (далі-ПК України) визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Не є об'єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств (пп «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України )

Оскільки у ПК України відсутнє нормативне визначення поняття «Будівлі промисловості», суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернутись до спеціального законодавства у цій сфері.

Згідно із Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, який затверджений наказом Державного комітету України зі стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018- 2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Відтак, з метою правильного застосування норм підпункту 266.2.2 ПК України при визначенні будівель промисловості в розрізі об'єкта оподаткування доцільно керуватись положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 для встановлення змісту поняття «промислова нерухомість».

У контексті даного питання також необхідно підкреслити, що документальне підтвердження належності об'єкту нерухомості до будівель промисловості є предметом доказування у даній справі, оскільки позивач посилається на той факт, що належний йому на праві власності об'єкт нерухомості є промисловим об'єктом.

В даному випадку належними засобами доказування є письмові докази надані сторонами у справі, що встановлюють чи спростовують належність будівлі до того чи іншого класу згідно із Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000.

Судом встановлено, що за всіма своїми об'єктивними будівельно-технічними характеристиками належні позивачу будівлі є промисловими будівлями, які за вимогами ДК 018-2000 належать до класу (код 1251.1), що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо визначення частини земельної ділянки ОСОБА_3, згідно долі магазину та пекарні в частині техніко-економічних показників зазначені: пекарня розміщена на 0.0850 га, магазин 0.0110 га.

Щодо функціонального використання вказаного об'єкта за призначенням суд бере до уваги наступні докази: розпорядження міського голови м. Димитров від 12.10.1998 року № 421 про дозвіл на відкриття мініпекарні за адресою: АДРЕСА_1 та витяг з реєстру платників єдиного податку ОСОБА_2 від 09.01.2018 року, де за місцем здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 визначено код згідно КВЕД 10.71 - виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів, тістечок нетривалого зберігання, 47.11 роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та алкогольними виробами тощо.

Окрім того, відповідно вимогами ДК 018-2000 передбачається наявність класу 123 «Будівлі торговельні», однак як передбачено у відповідному розділі цей клас не включає: невеликі магазини в будівлях, що призначені (використовуються), головним чином, для інших цілей.

Як вже зазначалось, будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинно бути визначене таким чином:

- обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;

- потім будівля класифікується за методом «зверху - вниз». Будівлю спочатку відносять до розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) - житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі. Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу. Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.

Судами встановлено, що згідно з генплану, який є невід'ємною частиною технічної документації із землеустрою щодо визначення частини земельної ділянки ОСОБА_2 згідно долі приміщення магазину та пекарні вбачається за можливе визначити площу магазину та пекарні, яка відповідно складає 52,8 кв.м та 529, 9 кв. м.

Суд звертає увагу, що фіскальний орган не надав жодних доказів того, що будівлі, які є власністю позивача, використовуються ним не за цільовим призначенням.

Отже, вказані обставини дають можливість кваліфікувати вказану будівлю у якості промислової в цілому.

Відповідач у даній спірній ситуації наполягає на необхідності нарахування позивачеві спірного податкового зобов'язання виключно з підстав статусу позивача власника будівлі як фізичної особи.

Проте, із системного аналізу положень ПК України, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єктивно випливає, що поняття «платник податку» безумовно не є тотожним поняттю «об'єкт оподаткування».

Суд наголошує, що об'єктом оподаткування є об'єкт нерухомості, а не суб'єкт як власник такої нерухомості. Тобто, при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Отже, база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

Поряд із цим, відповідно до положень чинного законодавства України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці належать до однієї категорії учасників господарського процесу, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з приписами частини 2 статті 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно із пунктом 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Виключення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичній особі-підприємцю, з числа об'єктів нерухомості, які за законом не є об'єктами оподаткування, негативно впливає на конкурентноздатність такого підприємця порівняно з юридичними особами та явно суперечить визначеним Податковим кодексом України принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу тощо (пп. 4.1.2. п. 4.1. ст. 4 ПК України).

Норма підпункту «є» 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам - підприємцям, до об'єктів, які не оподатковуються в силу закону.

Аналогічний висновок (щодо даної частини рішення) міститься в постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № К/9901/1438/17 822/2624/16.

Таким чином, належні позивачу нежитлові будівлі як будівлі промисловості не є об'єктом оподаткування в силу приписів закону (підпункту «є» 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України) і податок на нерухоме майно на них не повинен нараховуватись, а відтак, оскаржуване податкове повідомлення - рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року у справі № 805/83/18-а за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового-повідомлення рішення - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року у справі № 805/83/18-а - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 14 листопада 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова