Справа № 2а-5861/12/1470
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

06 листопада 2018 року

Київ

справа №2а-5861/12/1470

касаційне провадження №К/9901/859/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Вознесенської об`єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 (головуючий суддя Зіньковський О. А.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2013 (головуючий суддя Кравченко К.В., судді Лук`янчук О.В., Вербицька Н.В.) у справі №2а-5861/12/1470 за позовом Селянського фермерського господарства «Волощакевич» до Вознесенської об`єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби про скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

Селянське фермерське господарство «Волощакевич» звернулось до суду з позовом до Вознесенської об`єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.10.2012 № та рішення від 02.11.2012 №1 (№2477) про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2013, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2013, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 29.10.2012 № та рішення від 02.11.2012 №1 (№2477) про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування.

Вознесенська об`єднана державна податкова інспекція Миколаївської області Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просила Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2013 скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України.

Зокрема, зазначає, що позивач неправомірно перебував в режимі сплати фіксованого сільськогосподарського податку та на спеціальному режимі оподаткування ПДВ у зв`язку з тим, що ним не оформлено належним чином право користування земельними ділянками, які використовує господарство.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Селянське фермерське господарство «Волощакевич» перебував на спеціальному режимі оподаткування з 05.02.2009 та був платником фіксованого сільськогосподарського податку.

Відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 по 31.07.2012.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 185.1статті 185, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.6 статті 201, пунктів 209.2, 209.3, 209.6 та 209.11 статті 209 Податкового кодексу України.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 12.10.2012 №130/22/31853167 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.10.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 9461344,50грн., з яких основний платіж - 6307223,00грн., штрафні санкції - 3154121,50грн.; а також прийнято рішення від 02.11.2012 №1 (№2477) про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування.

Всі порушення, які встановлені відповідачем у акті перевірки, ґрунтуються на висновках податкового органу, що позивач неправомірно перебував в режимі сплати фіксованого сільськогосподарського податку та на спеціальному режимі оподаткування ПДВ в період 01.04.2011 по 30.09.2011 у зв`язку з тим, що договори про спільний обробіток землі не є договорами оренди землі та у зв`язку із цим сільгосппродукція, яка вироблена позивачем на цих землях не є продукцією власного виробництва, а отже її слід виключити з обсягу питомої ваги вартості товарів вироблених (поставлених) позивачем, а сільськогосподарське підприємство не має права на спеціальний режим оподаткування.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що висновок податкового органу про порушення позивачем умов перебування в режимі сплати фіксованого сільськогосподарського податку та безпідставності включення до обсягів сільськогосподарської продукції, що вирощена на земельних ділянках, право користування якими не оформлено належним чином, є необґрунтованим.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає їх передчасними з огляду на таке.

Відповідно до пункту 209.1 статті 209 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у п.209.6 (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно з пунктом 209.6 статті 209 Податкового кодексу України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих виробничих потужностях, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75% вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Відповідно до пункту 209.2 статті 209 Податкового кодексу України згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із підпунктом 209.15.2 пункту 209.15 статті 209 Податкового кодексу України діяльність у сфері сільського господарства включає: а) виробництво продукції рослинництва, а саме рослинних культур, а також вирощення фруктів та овочів, квітів та декоративних рослин (у відкритих або закритих ґрунтах), грибів, насіння, прянощів, саджанців та водоростей, а також їх обробка, переробка та/або консервація; б) виробництво продукції тваринництва, а саме свійських сільськогосподарських тварин, птахівництва, кролівництва, бджільництва, а також розведення шовкопрядів, змій та інших плазунів або слимаків та інших наземних ссавців, безхребетних та комах; а також їх обробка, переробка та/або консервація; в) надання послуг іншим сільгосптоваровиробникам (юридичним особам) та/або фізичним особам з використанням сільськогосподарської техніки, крім надання її у фінансову оренду (лізинг).

Відповідно до пункту 301.1 статті 301 Податкового кодексу України платниками податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Згідно з пунктом 302.1 статті 302 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком для сільськогосподарських товаровиробників є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Таким чином, основною умовою застосування платником спеціального режиму в порядку статті 209 Податкового кодексу України є здійснення таким платником діяльності з безпосереднього виробництва сільськогосподарської продукції у відповідних обсягах на угіддях, що перебувають у власності такого платника або користуванні на законних підставах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно договорів про спільний обробіток землі від 04.08.2009 з в/ч НОМЕР_1 , від 01.11.2010 з в/ч НОМЕР_1 , від 20.02.2009 №1 з в/ч НОМЕР_2 , від 04.03.2011 №31 та від 20.10.2010 №34 з ПТУ №34 та договором від 01.11.2010 із школою-інтернатом сторони домовились про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель зазначених військових частин та навчальних закладів для вирощування зернових, технічних та решти культур не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх реалізації.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не перевірено законність використання у своїй діяльності зазначених земельних ділянок. Зокрема, не перевірено наявність у військових частин та навчальних закладів права розпоряджатися земельними ділянками, що передавалися позивачу для обробітку та відповідно правомірність зазначених договорів та наявність законних підстав для використання підприємством землі та як наслідок включення вирощеної продукції до обсягів сільськогосподарської продукції, виробництво якої дає право перебувати на спеціальному режимі оподаткування.

Посилання суддів на те, що зазначені договори не визнавалися недійсними у судовому порядку є необґрунтованим, оскільки законодавством передбачено випадки у яких визнання недійсними договорів, укладених з порушенням закону, не вимагається, що судами враховано не було.

Таким чином, обставини справи встановлені неповно, що потягло за собою прийняття судових рішень, які не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Вознесенської об`єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2013 у справі №2а-5861/12/1470 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

............................

...........................

...........................

Т.М.Шипуліна,

Л.І.Бившева,

В.В.Хохуляк,

Судді Верховного Суду