Справа № 826/5981/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2018 року № 826/5981/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи

за позовом

Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

до

Державного підприємства "Державна вугільна компанія"

про

накладення арешту на кошти ,

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту – позивач) з позовом до Державного підприємства «Державна вугільна компанія» (далі по тексту – відповідач), в якому просить: накласти арешти на кошти та інші цінності Державного підприємства «Державна вугільна компанія», що знаходяться на рахунках у банках до повного погашення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за відповідачем обліковується податковий борг в розмірі 111 987 519,14 грн, при цьому, у платника податків відсутнє майно, відповідно, вважає, що є підстави для накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку на підставі підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України.

Представник відповідача у письмових запереченнях повідомив, що порушення податковими органами норм міжнародного та національного законодавства зумовило те, що суми ПДВ за операціями з продажу відповідачем придбаного вугілля відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України підлягали сплаті до бюджету у повному розмірі податкового зобов’язання звітного (податкового) періоду без зменшення її на суму податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. На думку відповідача, якби Державне підприємство «Державна вугільна компанія» отримало весь податковий кредит, який не зареєстрували шахти в ЄРПН, відповідач мав би можливість здійснити реєстрацію податкових накладних по операціях з продажу придбаного вугілля.

Додатково представник відповідача зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Центренерго» в судовому порядку стягнуло з Державного підприємства «Державна вугільна компанія» 113 596 933,86 грн., які Публічне акціонерне товариство «Центренерго» сплатило в якості ПДВ з операцій по придбанню поставленого відповідачем вугілля за умови відсутності реєстрації відповідачем податкових накладних в ЄРПН на суму ПДВ 113 596 933,86 грн., тобто відсутність податкового боргу вказаних підприємств є підтвердженням того, що вказаними контрагентами відповідача сплачені податки у повному обсязі, в тому числі і ПДВ по операціям з придбання вугілля у відповідача.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У зв’язку з наведеним, зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство «Державна вугільна компанія» перебуває на податковому обліку у Державній податковій інспекції в Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Відповідно до інтегрованої картки платника податків у Державного підприємства «Державна вугільна компанія» обліковується податковий борг по податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 111 987 519,14 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем подано податкові декларації з податку на додану вартість від 20 жовтня 2015 року з граничним терміном сплати 30 жовтня 2015 року, від 19 листопада 2015 року з граничним терміном сплати 30 листопада 2015 року, від 21 грудня 2015 року з граничним терміном сплати 30 грудня 2015 року, від 19 січня 2016 року з граничним терміном сплати 29 січня 2016 року, від 17 червня 2016 року з граничним терміном сплати 30 червня 2016 року.

Також представник позивача зазначив, що Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № від 07 жовтня 2016 року, яким встановлено порушення строку сплати суми грошового зобов’язання з податку на додану вартість на та підставі статті 126 Податкового кодексу України за затримку на 235 календарних дні сплати грошового зобов’язання зобов’язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 152 371,00 грн.

Крім того, Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби направлено відповідачу податкову вимогу №3172-23 від 03 листопада 2015 року.

Представник позивача стверджує, що після виставлення та направлення податкової вимоги в наступних звітних відповідач подавав декларації, але не сплачував грошові зобов’язання, які виникали за ними, а відтак податковий борг збільшувався, а додатково податкова вимога не надсилалась.

Наведене в сукупності зумовило звернення позивача до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий борг – це сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Відповідно до підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, визначені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України. Обидва види арешту, за загальним правилом, застосовуються з однакових підстав, але розрізняються процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).

Зазначене випливає із системного тлумачення правових норм, які містяться у статті 94 Податкового кодексу України. Ці норми регулюють як правовідносини, що виникають при накладенні адміністративного арешту майна, так і арешту коштів платника податків, причому зміст правового регулювання викладається в єдиному контексті.

Додаткові випадки накладення арешту на кошти платника податків, крім тих, що визначені статтею 94 названого Кодексу, саме і визначені підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України.

Наведена законодавча норма встановлює одночасно як право податкового органу на звернення до суду з вимогою про накладення арешту на кошти платника податків, так і підстави для реалізації цього повноваження.

Такими підставами є: 1) відсутність майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг; 2) недостатність такого майна для погашення суми податкового боргу через те, що балансова вартість цього майна менша за відповідну суму податкового боргу; 3) майно не може бути джерелом погашення податкового боргу у відповідній сумі.

Відсутність підстав для застосування арешту коштів платника податків, передбачених підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, серед підстав для застосування адміністративного арешту, що входять до переліку, встановленого пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України (сформульованого як вичерпний), не може розглядатися як перешкода для застосування арешту коштів на рахунках платника податків у відповідних випадках.

Наведене пояснюється тим, що норма підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України є імперативною і обов'язковою до виконання, зміст її є самостійним, чітким і зрозумілим. Ці норми та пункт 94.2 статті 94 Податкового кодексу України не заперечують за змістом одне одного, оскільки регулюють різні правовідносини.

Так, норми пункту 94.2 Податкового кодексу України визначають загальні підстави для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків. Натомість, підпункт 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України регулює інше коло суспільних відносин, а саме: питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, причому в специфічній ситуації за відсутності достатнього для погашення податкового боргу майна.

Закладений у підпункті 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України механізм розкривається і через затверджену постановою Національного Банку України від 21 січня 2004 року №22 Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Так, відповідно до пунктів 10.1, 10.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця чи рішенням суду.

Арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку(ах).

Також, частиною 1 статті 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.

Представником позивача надано до суду копію акта опису майна від 15 березня 2017 року №11, відповідно до якого податковий керуючий підтвердив відсутність у Державного підприємства «Державна вугільна компанія» на день складання цього акта майна, що може бути описано у податкову заставу.

Також позивачем надана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яка свідчить про відсутність у відповідача майна.

Отже, у відповідача відсутнє майно, яке могло б бути джерелом погашення податкового боргу.

Відповідач доказів погашення заборгованості станом на час розгляду справи не надав.

При цьому, доводи представника відповідача стосовно того, що контрагенти-постачальники відповідача, які здійснювали постачання вугілля за господарськими договорами, в порушення приписів пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, не виконали свого зобов’язання по реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, не беруться судом до уваги в межах розгляду даної справи, оскільки предметом розгляду даної справи є арешт майна та стягнення за його рахунок сум податкового боргу.

Водночас, можливість віднесення відповідачем до податкового кредиту сум ПДВ за операціями з придбання вугілля є предметом розгляду в межах адміністративної справи №826/15863/16 та не спростовує наявність у відповідача податкового боргу, який виник, зокрема, на підставі податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, які відповідачем не оскаржувались в судовому порядку та в силу норм чинного податкового законодавства є узгодженими сумами податкового зобов’язання.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб'єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб'єкта владних повноважень, пов'язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Матеріали справи не містять доказів понесення позивачем судових витрат, пов’язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, а відтак підстави для відшкодування судових витрат на користь позивача – відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246, 257, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити повністю.

2. Накласти арешти на кошти та інші цінності Державного підприємства «Державна вугільна компанія» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 16-22, офіс 514-Б, ), що знаходяться на рахунках у банках до повного погашення боргу в розмірі 111 987 519,14 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук