Справа № 2340/4074/18
Суддя: С.О. Кульчицький
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року справа № 2340/4074/18

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кульчицького С.О.,

за участю: секретаря судового засідання - Зачепи Х.В.,

представника позивача ОСОБА_1 - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця Бурмаги Євгенія Анатолійовича про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Бурмаги Євгенія Анатолійовича (далі - відповідач) від 07.09.2018 про стягнення з боржника основної винагороди у ВП № 57106998.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження» та без врахування добровільного погашення позивачем зобов'язань за кредитними договорами, на підставі яких було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.

Ухвалою від 29.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду даної справи на 07.11.2018.

07 листопада 2018 року судовий розгляд даної справи було відкладено до 08 год. 30 хв. 08.11.2018.

У судове засідання 08.11.2018 на 08 год. 30 хв. прибув представник позивача, який позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити повністю з підстав, зазначених у позові.

У судовому засіданні 08.11.2018 оголошено перерву до 14 год. 00 хв. 08.11.2018.

Представник позивача, належним чином повідомлений про час, місце та дату судового розгляду у судове засідання призначене на 14 год. 00 хв. 08.11.2018 не прибув.

Відповідач, належним чином повідомлений про час, місце та дату судового розгляду із дотриманням вимог ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлені особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, що підтверджується матеріалами справи, у судове засідання не прибув, явку свого представника не забезпечив.

Згідно з ч. 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

А тому, з огляду на скорочені строки розгляду даної категорії справ та положення Кодексу адміністративного судочинства України, якими врегульовані особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, суд висновує про розгляд даної справи за відсутності представника позивача та відповідача.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. за № 25330 видано виконавчий напис щодо стягнення на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості у сумі 447 692 грн 02 коп. з ОСОБА_2, що виникла по договору кредиту № 895/09.2-131 від 27.08.2008.

30 серпня 2008 року приватним виконавцем Бурмагою Євгенієм Анатолійовичем на підставі заяви представника публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про примусове виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса відкрито виконавче провадження ВП № 57106998.

Також 30.08.2018 позивачем в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 895/09.2-131 від 27.08.2008 внесено кошти у сумі, яка була визначена публічним акціонернем товариством «Укрсоцбанк», у зв'язку із врегулюванням заборгованості ОСОБА_2.

07 вересня 2018 року на підставі заяви публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за вих. № 13.4-46/31116 від 04.09.2018 про завершення виконавчого провадження, з огляду на врегулювання боржником питання заборгованості у добровільному порядку відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Постановою приватного виконавця Бурмаги Євгенія Анатолійовича від 07.09.2018 у виконавчому провадженні № 57106998 стягнуто з боржника винагороду приватного виконавця у сумі 44 769 грн 20 коп. за примусове виконання виконавчого напису нотаріуса № 25330 від 31.10.2017 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд зазначає про таке.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Вирішуючи питання про правомірність вказаної постанови, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній з 28.08.2018) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

При цьому, приписами статтей 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною 3 статті 40 вказаного Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Щодо посилання представника позивача, що виконавчий збір за своїм призначенням є своєрідною винагородою виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення, суд зазначає про таке.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса відкрито 30.08.2018 вже після набрання чинності змін до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 3 липня 2018 року №2475-VIII, тобто після 28.08.2018.

Заява стягувача про повернення виконавчого документа - виконавчого напису нотаріуса № 25330 від 31.10.2018 подана 04.09.2018, тобто також після внесення змін у Закон України «Про виконавче провадження» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 3 липня 2018 року №2475-VIII, які набули чинності 28.08.2018.

Отже, правовідносини щодо виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса склались між стягувачем та боржником після 28.08.2018.

Таким чином, доводи позивача про те, що винагорода приватному виконавцю стягується залежно від того чи було ним здійснено стягнення коштів за виконавчим документом, суд визнає помилковими.

З цих самих підстав суд визнає безпідставним посилання позивача на правові позиції викладені Верховним Судом у постанові від 29.03.2018 та Київським апеляційним адміністративним судом у постанові від 04.09.2018, оскільки вони ґрунтуються на застосуванні положень Закону України «Про виконавче провадження», які станом на час виникнення спірних правовідносин у даній справі втратили чинність.

Щодо посилання представника позивача у судовому засіданні, яке відбулось о 08 год. 30 хв. 08.11.2018 в обґрунтування позову на положення ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження", суд зазначає про таке.

Частиною 1 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Згідно з ч. 3 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, положення ч. 3 ст. ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" регулюють розмір основної винагороди приватного виконавця залежно від характеру рішення, яке підлягає до примусового виконання.

При цьому, законодавець визначив, що основна винагорода приватного виконавця у разі відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення майнового характеру встановлюється саме у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом незалежно від того, чи було фактично стягнуті ці суми.

Крім того, суд зауважує, що положеннями ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" врегульовано порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум. А тому посилання представника позивача на норми вказаної статті є безпідставними.

Також суд звертає увагу, що 30.08.2018 позивачем сплачено не всю суму заборгованості, на примусове стягнення якої видано виконавчий напис нотаріуса, а тому висновує про безпідставність посилання позивача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку поза межами виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 143, 241-246, 255, 271, 272, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до приватного виконавця Бурмаги Євгенія Анатолійовича (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) про визнання протиправною та скасування постанови. - відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок ОСОБА_2.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення до суду апеляційної інстанції через Черкаський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 08.11.2018.

Суддя С.О. Кульчицький