Справа № 805/4614/15-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2018 року

Київ

справа №805/4614/15-а

адміністративне провадження №К/9901/3705/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року (колегія суддів у складі: Компанієць І.Д., Ляшенка Д.В., Ястребової Л.В.) у справі № 805/4614/15-а за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Донецького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

установив:

19 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - ГУ МВС України в Донецькій області), Донецького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в якому просив: визнати протиправним і скасувати накази ГУ МВС України в Донецькій області від 28 липня 2014 року № 1396 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та від 31 липня 2014 року № 301 о/с про звільнення позивача з органів внутрішніх справ; поновити його на посаді дільничного інспектора Ленінського РВ Донецького міського управління ГУМВС України в Донецькій області, а в разі розформування вказаного органу внутрішніх справ - на рівнозначній посаді; зобов'язати ГУ МВС України в Донецькій області врахувати час вимушеного прогулу до вислуги років на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, виплатити грошове забезпечення за червень і липень 2014 року та грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. Вважав, що відповідачем порушено порядок проведення службового розслідування, а наказ про звільнення зі служби прийнято у період тимчасової непрацездатності позивача. Також вказував, що його було поінформовано про звільнення та надано копію відповідного наказу лише у вересні 2015 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року (суддя Крилова М.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково: визнано незаконними та скасовано накази ГУ МВС України в Донецькій області від 28 липня 2014 року №1396 в частині притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності та від 31 липня 2014 року № 301 о/с про звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ; поновлено позивача на посаді дільничного інспектора Ленінського РВ Донецького МУ ГУ МВС України в Донецькій області з виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на посаді; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції ГУ МВС України в Донецькій області звернулось із касаційною скаргою, у якій просить скасувати таке судове рішення і залишити в силі постанову суду першої інстанції, яка відповідає вимогам закону. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що після закінчення лікування позивач не прибув до м. Маріуполя чи іншого підконтрольного українській владі населеного пункту для подальшого проходження служби, медичних документів про тимчасову непрацездатність не надавав, тобто, він не мав бажання продовжувати службу в органах внутрішніх справ України. Також стверджує, що апеляційним судом не надано оцінки тій обставині, що дата відкриття лікарняного листа у м. Курахове - 27 червня 2014 року, тоді як у період з 16 по 29 червня 2014 року позивач складав іспити в ПрАТ «ВНЗ» «МАУП».

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді дільничного інспектора міліції Ленінського РВ Донецького МУ ГУ МВС України в Донецькій області.

За фактом порушення моральних норм та службової дисципліни окремими працівниками ОВС Донецького, Макіївського МУ, ВК та ПС УКЗ ГУ МВС України в Донецькій області, Єнакіївського, Торезького, Харцизького МВ, відділу швидкого реагування «Сокіл», УБОЗ СБСМ «Грифон», ЛВ в аеропорту Донецьк ГУ МВС України в Донецькій області проведено службове розслідування, висновок за результатами якого затверджено 28 липня 2014 року.

Згідно з висновком, керівництвом ГУ МВС України в Донецькій області надано усний наказ всім працівникам прибути до м. Маріуполя для подальшого проходження служби в ОВС Маріупольського оперативного округу. Однак, окремі працівники, серед яких і позивач, вказівку керівництва не виконали, будь-яких відомостей, документів про причини неприбуття на службу чи пояснень не надали.

Відповідно до наказу відповідача від 28 липня 2014 року № 1396 за особисту недисциплінованість, порушення Закону України «Про міліцію», Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, що виразилося у відмові прибути, у важкий для країни час, до м. Маріуполя за усним наказом керівництва для подальшого проходження служби в ОВС Маріупольського оперативного округу, вирішено притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з органів внутрішніх справ.

Наказом від 31 липня 2014 року № 301 о/с позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за пунктом 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни).

Поряд з цим, судами встановлено, що 26 червня 2014 року позивач отримав побутову травму та йому встановлено діагноз - «компресійний перелом 8 грудного хребця, осколковий перелом ключиці ліворуч, перелом ребер». З 27 червня 2014 року по 9 жовтня 2014 року позивач знаходився на амбулаторному лікуванні, про що надав довідки про тимчасову непрацездатність.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що скоєний позивачем вчинок за своєю суттю є порушенням службової дисципліни і має наслідком припинення служби. Суд також урахував, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні не перешкоджало йому прибути до місця служби, визначеного керівництвом.

Ухвалюючи протилежне рішення та задовольняючи позов частково, апеляційний суд виходив із незаконності звільнення позивача, оскільки таке відбулося з порушенням встановленої законом процедури, а саме: позивача не ознайомлено із наказом про призначення службового розслідування; у нього не відбиралися пояснення в ході розслідування; на день звільнення позивач був тимчасово непрацездатний.

Колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на наступне.

Згідно з частинами другою та третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом; далі - КАС України) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За змістом наведеної норми вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об'єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 107 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлено статтею 100 КАС України, згідно з якою адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

При цьому поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.

Перевіряючи законність звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ, тобто, з публічної служби, суди не врахували, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, оскільки звільнення відбулося у липні 2014 року, а позов подано - у вересні 2015 року.

У позовній заяві позивач посилався на те, що про своє звільнення дізнався від знайомих співробітників міліції, однак дату, коли йому стало відомо про це, точно не пам'ятає. Разом з цим, на службу позивач не виходив, причин невиплати йому грошового забезпечення не з'ясовував.

Відповідач під час розгляду справи неодноразово наголошував, що після закінчення лікування позивач мав приступити до роботи 10 жовтня 2014 року, однак ані до цієї дати, ані після неї він не з'являвся до м. Маріуполя чи іншого підконтрольного українській владі населеного пункту для подальшого проходження служби, з керівництвом не зв'язувався, медичних документів про тимчасову непрацездатність не надавав. Позивач стверджував, що мав бажання продовжувати службу в органах внутрішніх справ України, однак суди не з'ясували, з яких причин позивач, перебуваючи в особливому статусі особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, не виходив на службу протягом такого тривалого строку, не виконував обов'язків за посадою та не цікавився питаннями своєї служби.

Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду та, відповідно, судами це питання не вирішувалося. Суди не досліджували, чи дійсно у позивача були об'єктивно непереборні, істотні перешкоди звернутися за захистом своїх порушених прав більш, ніж через рік після звільнення.

Суд зауважує, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України (у редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд як суд касаційної інстанцій позбавлений процесуальної можливості перевіряти дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права інакше, аніж на підставі та в межах встановлених ними фактичних обставин справи.

Пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій з направленням справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив:

Касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задовольнити частково.

Скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець