Справа № 1640/2407/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 1640/2407/18 Суддя першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постановлену у порядку письмового провадження ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України, Верховної Ради України про скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - Відповідач-1, Апарат ВР України) про:

- скасування п. 2.15 Порядку роботи із зверненнями громадян в Апараті Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273, у редакції зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7;

- скасування розпорядження Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273, у редакції зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року справу передано на розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2018 року позовну заяву повернуто Позивачу у зв'язку з тим, що останнім не було в установлений судом строк у повному обсязі виконані вимоги ухвали від 13.08.2018 року про залишення позовної заяви без руху, а саме - не визначено змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Крім того, суд зауважив, що визначення ОСОБА_2 одного з відповідачів Верховну Раду України зумовило об'єднання позовних вимог, виключна підсудність щодо однієї з яких належить до компетенції Верховного Суду, наслідком чого є повернення позовної заяви з огляду на неможливість об'єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу і ухвалити нове судове рішення, яким справу направити на розгляд, а також направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Полтавським окружним адміністративним судом було визначено саме Окружний адміністративний суд міста Києва належним судом для розгляду і вирішення даної справи, водночас останній, порушивши право особи на справедливий судовий розгляд, безпідставно повернув позовну заяву.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 2 ст. 312 та п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 13.08.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху з підстав необґрунтованості позовних вимог та неправильного визначення відповідача у справі. Спосіб усунення недоліків було визначено судом першої інстанції шляхом визнання відповідача/відповідачів та чіткого обґрунтування змісту позовних вимог щодо кожного з них.

Згаданою ухвалою надано строк для усунення визначених у судовому рішенні недоліків - п'ять днів з моменту отримання копії ухвали, копію якої Позивачем було отримано 22.08.2018 року (а.с. 21).

З метою усунення викладених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків ОСОБА_2 18.08.2018 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва було направлено заяву про усунення недоліків, до якої було додано адміністративний позов у новій редакції. В указаному позові Позивачем було визначено відповідачами - Апарат Верховної Ради України та Верховну Раду України (далі - Відповідач-2, ВР України), наведено обґрунтування позовних вимог щодо незаконності, на думку Позивача, п. 2.15 Порядку роботи із зверненнями громадян в Апараті Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273, у редакції зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7, а також самого розпорядження Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273, у редакції зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7.

Ухвалою від 27.08.2018 року суд першої інстанції повернув позовну заяву з посиланням на те, що хоча ОСОБА_2 було частково усунуто недоліки позовної заяви в частині подання її у виправленому вигляді, однак відповідачем визначено Верховну Раду України, яка оскаржуваний нормативний акт не ухвалювала, а відтак не приведено у відповідність позовну заяву в частині визначення змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Крім того, судом наголошено на неможливості об'єднання вимог, виключна підсудність щодо однієї з яких належить до компетенції Верховного Суду, що є самостійним наслідком повернення позовної заяви.

Однак з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Приписи п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, єдиною підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України є неусунення останнім недоліків позовної заяви в установлений судом строк.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України у позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Аналіз змісту позовної заяви та позовної заяви, поданої на усунення визначених в ухвалі недоліків, на переконання судової колегії, дає підстави для висновку, що в останній міститься виклад Позивачем обставин та доводів, якими останній обґрунтовує свої позовні вимоги. Так, зокрема, ОСОБА_2 вказує, що Апаратом ВР України у відповідь на електронні звернення останнього зазначено, що порядок приймання письмових звернень громадян, надісланих на адресу Верховної Ради України з використанням засобів електронного зв'язку (електронних звернень), визначено п. 2.15 Порядку роботи із зверненнями громадян в Апараті Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273, у редакції зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7. Відсутність іншого способу приймання електронних звернень, на переконання Позивача, порушує положення ст. 40 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про звернення громадян»і норми міжнародного права, а також свідчить про незаконність у цілому розпорядження Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273, у редакції зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7. При цьому, як стверджував ОСОБА_2, приписи п. 2.15 Порядку роботи із зверненнями громадян в Апараті Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273, у редакції зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7, перешкоджають розгляду електронних звернень Позивача.

Тобто, на переконання суду апеляційної інстанції, Позивачем було наведено виклад обставин та обґрунтування та причини необхідності звернення до суду із даним позовом. Перевірка ж викладених у позовній заяві фактичних обставин, надання їм оцінки з посиланням на докази, тощо, не може здійснюватися судом на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, посилаючись на невизначення ОСОБА_2 змісту позовних вимог до кожного з відповідачів, Окружний адміністративний суд міста Києва не врахував, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що визначення позивачем, на переконання суду першої інстанції, неналежного відповідача, не може мати своїм наслідком повернення позовної заяви у зв'язку з невиконанням вимог п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України, оскільки процесуальним законом прямо передбачено повноваження суду на заміну неналежного відповідача належним. При цьому відповідна процесуальна дія у випадку необхідності вчинюється судом після відкриття провадження у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Згідно ч. 5 ст. 172 КАС України не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Приписи ч. 4 ст. 22 КАС України закріплюють, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Тобто, застосування правил виключної підсудності згідно ч. 4 ст. 22 КАС України можливе за умови, якщо предметом позову визначено оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України. В іншому випадку адміністративні справи з приводу оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України чи іншого суб'єкта владних повноважень, повноваження якого поширюються на всю територію України, крім випадків, визначених цим Кодексом, &?о;…&?я; вирішуються окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ (ч. 1 ст. 27 КАС України).

У контексті наведеного судовою колегією враховується, що у межах спірних правовідносин предметом оскарження ОСОБА_2 визначено нормативний акт, а саме - розпорядження Голови Верховної Ради України від 11.07.2016 року №273 у редакції зі змінами, внесеними розпорядженням Голови Верховної Ради України від 12.01.2018 року №7. Даний акт, з огляду на суб'єкта його прийняття, не належить до актів Верховної Ради України, щодо оскарження яких встановлена виключна передбачена ч. 4 ст. 22 КАС України підсудність, а відтак суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про порушення Позивачем правил об'єднання позовних вимог.

При цьому судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що, як було зазначено раніше, неправильне визначення позивачем відповідача не є підставою для повернення позовної заяви. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у первинній редакції позову та в адміністративному позові, направленому з метою усунення визначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків, позовні вимоги залишилися незмінними, що, у свою чергу, свідчить про помилковість посилання суду першої інстанції на об'єднання в одній позовній заяві кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Крім іншого, судовою колегією враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід'ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід'ємне право особи на доступ до суду.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини зазначення ОСОБА_2 доводів, якими останній обґрунтовує свої позовні вимоги, свідчить, що постановлена передчасно оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що під час перегляду ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями на направлення справи до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, у зв'язку з чим вимоги апеляційної скарги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, а також зважаючи на те, що поверненню позовної заяви на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України обов'язково повинна передувати перевірка усунення позивачем протягом встановленого строку недоліків позовної заяви, визначених ст. ст. 160, 161 КАС України, а не підтвердження належними та допустимими доказами обґрунтованості позовних вимог, а повернення позовної заяви за правилами п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України допускається виключно у випадку, коли має місце об'єднання кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам, судова колегія приходить до висновку про передчасність та помилковість постановлення оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 169, 242-244, 250, 308, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України, Верховної Ради України про скасування розпорядження - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року - скасувати.

Справу направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 14» листопада 2018 року.