Справа № 826/13903/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2018 року № 826/13903/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України про зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, у якому просить зобов'язати службових осіб Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України на підставі адвокатських запитів адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 № 4/7 від 07.06.2018 та № 2/6 від 06.07.2018 в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вчинити дії - надати адвокату ОСОБА_2 відомості:

- чи здійснювалась Генеральним Секретаріатом Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) публікація «red notice» (червоного повідомлення) щодо громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- з яких правових підстав «red notice» (червоне повідомлення) було опубліковане, у тому числі, але не обмежуючись, хто був ініціатором звернення, у рамках розслідування якої кримінальної справи воно було подане;

- коли прийнято рішення про публікацію «red notice» (червоного повідомлення) щодо громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та внесено відомості щодо останнього до бази даних Інтерпол;

- яким є поточний статус вказаного вище «red notice» (червоного повідомлення) щодо громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та чи перебувають відомості щодо нього у базі даних Інтерпол станом на момент розгляду адвокатського запиту;

- чи наявні (згідно із відомостями, що перебувають у розпорядженні Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України) будь-які обмеження свободи пересування громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на момент розгляду запиту;

- чи містяться у базах даних відбитків пальців рук, що перебувають у розпорядженні Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) та її територіальних органів, відомості щодо громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- з яких правових підстав та за чиєї ініціативи такі відомості було внесено, а також коли такі відомості були внесені до відповідної бази даних, у разі необхідності попередньо витребувавши запитувані відомості у Генерального секретаріату Інтерпол в межах наданих повноважень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представники позивача зазначають, що адвокат ОСОБА_2, звернувшись до відповідача з адвокатськими запитами відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», отримав відмову в наданні відповідей на такі запити. Також у відмові відповідачем було зазначено, що для отримання інформації стосовно зазначеної у адвокатських запитах інформації позивач має звернутись до Комісії з контролю за файлами Інтерполу. Представники позивача вважають, що відмова Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України у наданні відповідей на адвокатські запити є немправомірною та не відповідає вимогам законодавства.

08.10.2018 до суду від Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача не визнав позовні вимоги та наголосив на тому, що департамент не є розпорядником інформації, стосовно якої представником було подано адвокатські запити. Також зазначено, що позивач має право на отримання інформації в Інтерполі шляхом самостійного звернення до Комісії з контролю за файлами Інтерполу.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, адвокатами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі договорів від 18.05.2018 надається правова допомога громадянину України ОСОБА_1

Представник позивача в його інтересах звернувся до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України відповідно до ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» із адвокатським запитом № 4/7 від 07.06.2018 про надання інформації та копій документів, у якому просив надати відомості щодо наявності в базах даних Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) відомостей про обмеження свободи пересування громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, публікації щодо останнього «red notice» (червоного повідомлення або застосування інших обмежувальних заходів, підстави для прийняття таких заходів та їх ініціатора). (а. с. 45-48)

06.07.2018 адвокат ОСОБА_2 звернувся до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України із додатковим адвокатським запитом № 2/6, у якому просив надати інформацію про наявність у базах даних відбитків пальців рук, що перебувають у розпорядженні Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) та її територіальних органів, щодо громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, для забезпечення належного представництва та захисту прав і законних інтересів позивача. (а. с. 50-54)

У відповідь на адвокатські запити листами № ІР/742/18/В53/22920/СА1/А10/5 від 20.06.2018 та № IP/742/18/В53/26271/СА/А10/5 від 18.07.2018 Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України відмовлено адвокату в наданні запитуваної інформації та роз'яснено, що позивач може звернутись із запитом безпосередньо до Комісії з контролю за файлами Інтерполу. (а. с. 49, 55)

Позивач вважаючи, що зазначені рішення Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, як суб'єкта владних повноважень є такими, що суперечать положенням чинного законодавства України, порушують гарантії адвокатської діяльності в частині збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази, створюють перешкоди належній реалізації позивачем права на отримання відомостей про себе, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема:

1) звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб);

2) представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об'єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами;

3) ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом;

4) складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку;

5) доповідати клопотання та скарги на прийомі в посадових і службових осіб та відповідно до закону одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги;

6) бути присутнім під час розгляду своїх клопотань і скарг на засіданнях колегіальних органів та давати пояснення щодо суті клопотань і скарг;

7) збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою;

8) застосовувати технічні засоби, у тому числі для копіювання матеріалів справи, в якій адвокат здійснює захист, представництво або надає інші види правової допомоги, фіксувати процесуальні дії, в яких він бере участь, а також хід судового засідання в порядку, передбаченому законом;

9) посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов'язковий спосіб посвідчення копій документів;

10) одержувати письмові висновки фахівців, експертів з питань, що потребують спеціальних знань;

11) користуватися іншими правами, передбаченими цим Законом та іншими законами.

У свою чергу, згідно зі ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об'єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється. Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз'яснень положень законодавства. Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Приписами ч. 2 цієї статті визначено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов'язані не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом. (ч. 3 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Отже, право звернення адвоката з адвокатськими запитами щодо отримання необхідної інформації, яке полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта прямо передбачено чинним законодавством.

Як убачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги, на підставі якого останнім здійснювалось направлення запитів № 4/7 та № 2/6 щодо надання інформації.

Так, у даних адвокатських запитах було зазначено, що 27.07.2007 громадянин України ОСОБА_1 за ініціативою правоохоронних органів США затриманий на території Республіки Туреччина працівниками Національної поліції Республіки Туреччина за участі працівників секретної Служби США. Для забезпечення належного захисту прав і законних інтересів ОСОБА_1 представник позивача просив надати запитувану інформацію.

У листах № ІР/742/18/В53/22920/СА1/А10/5 від 20.06.2018, № IP/742/18/В53/26271/СА/А10/5 від 18.07.2018 Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України відмовив адвокату у наданні запитуваної інформації та роз'яснив, що позивач може звернутись із запитом безпосередньо до Комісії з контролю за файлами Інтерполу.

Зазначені відмови, на думку позивача, є формальними, адже у них не наведено жодної обставини, яка об'єктивно перешкоджає відповідачу належним чином виконати покладені на нього обов'язки.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 220 від 25.03.1993 «Про Національне центральне бюро Інтерполу» у зв'язку з прийняттям України до Міжнародної організації кримінальної поліції установлено, що взаємодія правоохоронних органів України з компетентними органами зарубіжних держав щодо вирішення питань боротьби із злочинністю, що має транснаціональний характер або виходить за межі країни, здійснюється лише через Національне центральне бюро Інтерполу. Національна поліція виступає як Національне центральне бюро Інтерполу.

Слід зазначити, що Закон України «Про національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що взаємовідносини у сферах діяльності поліції з відповідними органами інших держав та міжнародними організаціями базуються на міжнародних договорах, а також на установчих актах та правилах міжнародних організацій, членом яких є Україна.

Постановою Кабінету Міністрів України № 877 від 28.10.2015 «Про затвердження Положення про Національну поліцію» затверджено Положення про Національну поліцію.

Відповідно до підп. 32, 33, 34 п. 4 даного Положення національна поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює представництво та забезпечує виконання зобов'язань України в Міжнародній організації кримінальної поліції - Інтерполі та Європейському поліцейському офісі; організовує взаємодію правоохоронних та інших державних органів України з Інтерполом, Європолом, а також компетентними органами інших держав з питань, що належать до сфери діяльності Інтерполу та Європолу; використовує та надає іншим правоохоронним органам України доступ до інформаційно-телекомунікаційних систем і банків даних Інтерполу та Європолу, а також вносить до цих банків даних інформацію правоохоронних органів України.

Отже, для належного виконання взятих Україною міжнародних зобов'язань, створено Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, який є структурним підрозділом Національної поліції України та забезпечує виконання завдань і функцій, покладених на державу щодо формування державної політики з питань міжнародного співробітництва, контролю за реалізацією державної політики з питань міжнародного співробітництва структурними підрозділами.

З вищевикладеного вбачається, що Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України (як Національне центральне бюро Інтерполу) має сприяти взаємодії правоохоронних органів нашої держави з Генеральним секретаріатом Інтерполу та відповідними національними бюро країн-членів Міжнародної Організації Кримінальної Поліції. Також, здійснює обмін інформацією з правоохоронних проблем та координацію дій у боротьбі зі злочинністю, яка виходить за межі України або носить транснаціональний характер.

Таким чином, суд вважає, що саме до функцій відповідача віднесено забезпечення обміну офіційною та конфіденційною (оперативно-розшуковою) інформацією у межах Інтерполу з питань боротьби зі злочинністю, надсилання до Генерального секретаріату Інтерполу і національних центральних бюро держав - членів Інтерполу запитів, пов'язаних з інформацією про злочин і злочинців, розшукуваних осіб, предмети, документи, здійснення нагляду за особами, які підозрюються у скоєнні злочинів, тощо.

Таким чином, направлені представником позивача адвокатських запитів до відповідача, як суб'єкта владних повноважень, який реалізує в межах компетенції державну політику щодо боротьби зі злочинністю, яка має транснаціональний характер, з метою забезпечення закріпленого в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права кожного обвинуваченого у кримінальному порушенні бути негайно детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту, мали бути розглянуті відповідачем та у разі потреби, в межах наданих повноважень, звернутись до Генерального секретаріату Інтерпол за запитуваною інформацію.

Суд критично ставиться до посилань представника відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що позивач з метою отримання запитуваної інформації може самостійно звернутись до Комісії з контролю за файлами Інтерполу, оскільки положеннями ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено обов'язок надати адвокату відповідну інформацію та копії документів. Даною статтею визначено лише одне обмеження надання запитуваної інформації, а саме коли така інформація має обмежений доступ і копії документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Судом під час розгляду даної справи не встановлено, що запитувана представником позивача в адвокатських запитах інформація має обмежений доступ та не може бути надана у відповідь на вказані запити. Слід зазначити, що відмова відповідача не базувалась на підставу в наданні інформації, оскільки така має обмежений доступ.

Необхідно зазначити, що право позивача на безпосереднє звернення із запитом до Комісії з контролю за файлами Інтерполу не може обмежувати його право на таке ж звернення і до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України як Національного центрального бюро Інтерпол в Україні.

Відповідно до п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто ст. 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 17.02.2015 у справі «Guseva v. Bulgaria», заява № 6987/07, § 36, 40; від 03.04.2012 у справі «Gillberg v. Sweden», заява № 41723/06, § 93).

Варто зауважити, що реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.11.2016 у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170): 1. Мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів. 2. Природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу. 3. Роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов'язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань. 4. Готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Ураховуючи вищезазначене, суд вважає, що Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України неправомірно відмовив листами № ІР/742/18/В53/22920/СА1/А10/5 від 20.06.2018, № IP/742/18/В53/26271/СА/А10/5 від 18.07.2018 представнику позивача - адвокату у наданні запитуваної інформації, з посиланням на можливість самостійно звернутись із запитом до Комісії з контролю за файлами Інтерполу.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання службових осіб Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України на підставі адвокатських запитів адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 № 4/7 від 07.06.2018 та № 2/6 від 06.07.2018 в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надати адвокату ОСОБА_2 відомості за переліком питань, суд звертає увагу на наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Насамперед, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з даного питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру»; п. 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства»; п. п. 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру»; п. 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії».

Ураховуючи обставини справи, Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні відповідей на адвокатські запити з підстав, які не передбачені законодавством, діяло неправомірно.

Між тим, наданню відповіді на адвокатський запит, наданню якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

Тобто, законодавець передбачив обов'язок суду зобов'язати суб'єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього, тому втручання вказаного органу виходить за межі завдань адміністративного судочинства та є втручанням у дискреційні повноваження.

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб'єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду

З урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов'язання Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України повторно розглянути адвокатські запити адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 № 4/7 від 07.06.2018, № 2/6 від 06.07.2018, у порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд вважає, що судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України.

Керуючись статтями 72 - 77, 90, 139, 241 - 247, 255, 257, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Фрунзенським МВ ХМУ УМВ України в Харківській області 19.01.1999, АДРЕСА_1) до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України (, вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601) про зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Зобов'язати Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України повторно розглянути адвокатські запити адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 № 4/7 від 07.06.2018, № 2/6 від 06.07.2018, у порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України (, вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Фрунзенським МВ ХМУ УМВ України в Харківській області 19.01.1999, АДРЕСА_1) понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко