Справа № 810/4535/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року м.Київ № 810/4535/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Панової Г.В., при секретарі судового засідання: Кравченко Р.О.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від відповідача не зявились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною постанови від 09.06.2017,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірною постанови від 09.06.2017 в рамках виконавчого провадження № 374878 про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 4377019,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що під час здійснення виконавчого провадження № 374878 не було визначено вартість предмету іпотеки, а виконавчий збір визначено не в межах вартості майна, переданого у заставу, а виходячи з усієї суми заборгованості боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова група «Вінниця - Буд», поручителем якого була позивач.

Разом з цим, позивач звертала увагу суду, що відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично/стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом».

Крім того, позивач зазначає, що на її думку прийняття постанови про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження, безпосередньо залежить від фактичного виконання державним виконавцем рішення суду. Вважає, що право органу державної виконавчої служби на стягнення виконавчого збору виникає лише у разі стягнення з боржника сум, які, у свою чергу, є базою для нарахування розміру виконавчого збору. Проте, позивач наголошує, що на час винесення постанови від 09.06.2017 судове рішення виконано не було, а тому підстави для винесення такої (оскаржуваної) постанови були відсутні.

За наведених обставин, позивач переконаний, що постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 09.06.2017 року ВП № 374878 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання, яке призначено на 02.07.2018.

В ході судового розгляду представники позивача підтримали доводи, викладені в позовній заяві та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача надав суду належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 37487871 на підставі яких було прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_5 виконавчого збору у розмірі 4 377019,52 грн. Водночас, представник відповідач відзив на адміністративний позов до суду не надав, будь-яких контраргументів на доводи позивача не навів та зазначив, що вирішення даного спору залишає на розсуд суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 09.04.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 37487871 з виконання виконавчого листа № 2-1409/11 виданого 28.02.2013 Вінницьким районним судом Вінницької області про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору № 03/ZKBin-08-5 від 19.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 5698, на земельну ділянку площею 2,4261 га, яка розташована в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :04:009:0017, цільове призначення - для житлової забудови та громадського призначення, що належить на праві власності ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 014652 від 17.12.2007 року, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 11, для задоволення вимог ТОВ «Український промисловий банк» до ТОВ «Промислова група «Вінниця-Буд»» по кредитному договору № 03/КВ-07 від 26.02.2007 року у розмірі 43768375,23 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Український промисловий банк» судові витрати: 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат ІТЗ розгляду справи, а всього 1820,00 грн. (том 2, а.с.34, 25-26).

14.02.2017 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було прийнято постанову про заміну сторони у виконавчому провадженні № 37487871 з виконання виконавчого листа № 2-1409/11 виданого 28.02.2013 на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 11.12.2015 по справі № 2-1409/11, відповідно до якої замінено стягувача ТОВ «Український промисловий банк» його правонаступником ОСОБА_7 (том 2, а.с. 144-145, 124-126).

09.06.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було встановлено, що ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 11.12.2015 по справі № 2-1409/11 прийнято відмову стягувача ОСОБА_7 від примусового виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.03.2012 року у справі № 2-1409/11.

На підставі викладеного, державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1409/11 виданого 28.02.2013 Вінницьким районним судом Вінницької області (том 2, а.с. 4).

Разом з цим, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 09.06.2017 було прийнято постанову у виконавчому провадженні № 37487871 про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору у розмірі 4377019,52 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 4377019,52 грн., позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Приписами статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 17.02.2017) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частина 1 статті 3 Закону № 1404-VIII).

Згідно з приписами частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Аналогічна правова норма була закріплена у Законі України «Про виконавче провадження» 21.04.1999 № 606-XIV (зокрема у редакції від 18.01.2013) який був чинним станом на момент відкриття виконавчого провадження № 37487871 (далі Закон № 606-XIV).

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII).

Приписами пункту 1 частини 1 статті 18 Закону № 606-XIV також визначалось, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

У свою чергу, відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII (які була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення) у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення виконавче провадження підлягає закінченню.

Як було встановлено судом, саме з вказаної підстави головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 37487871.

Разом з цим, положеннями статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби з боржника стягується до Державного бюджету України виконавчий збір.

Згідно з вимогами частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 2 статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до положень частини 7 статті 51 Закону № 1404-VIII встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до приписів статті 5 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 № 898-IV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Разом з цим, згідно з вимогами статті 11 вказаного Закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, з наведеного вбачається, що майновий поручитель несе відповідальність перед боржником виключно в межах вартості предмета іпотеки, що у свою чергу, визначається угодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем.

З наявного у справі та матеріалах виконавчого провадження № 37487871 іпотечного договору № 03/Zквіn-08-5 від 19.11.2008 року укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець), яка виступає майновим поручителем ТОВ «Промислова «Вінниця-Буд» (позичальник) вбачається, що сторони оцінили предмет іпотеки - земельну ділянку площею 2,4261 га, яка розташована в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :04:009:0017 у 3298000,00 грн.

Отже, судом встановлено, що позивач як майновий поручитель за невиконання боржником основного зобовязання несе відповідальність в межах вартості предмета іпотеки, а саме 3298000,00 грн.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи документи з урахуванням наведених положень чинного законодавства, судом встановлено, що відповідачем не було дотримано вимоги статті 27 Закону №1404-VIII відносно врахування при визначенні розміру виконавчого збору вартості майна боржника, яке підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом/на яке звертається стягнення. Вказане обумовлено тим, що виконавчий збір було помилково визначено не в межах вартості майна, переданого у заставу, і яке є фактичним предметом виконавчого провадження, а виходячи з усієї суми заборгованості боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова група «Вінниця Буд» за відповідним кредитним договором, поручителем якого є ОСОБА_3. Окрім того, суд звертає увагу, що підставою для відкриття виконавчого провадження є судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (на підставі чого видано виконавчий лист №2-1409/11 від 28.02.2013), а не про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, з урахуванням викладеного, судом встановлено, що державним виконавцем неправильно визначено суму виконавчого збору у розмірі 4377019,52 грн., який підлягає стягненню з боржника ОСОБА_3 по виконавчому провадженню № 37487871, а тому постанова від 09.06.2017 в рамках виконавчого провадження № 374878 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 4377019,52 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які б спростовували твердження позивача та не доведено правомірності прийнятого рішення.

У свою чергу, представник відповідача під час розгляду справи залишив вирішення даного спору на розсуд суду, заперечень проти позовних вимог ОСОБА_3 не висловив та відзив на позов до суду не подав.

Враховуючи зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у рішенні суд також вирішує питання щодо судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 8000,00 грн, підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Керуючись статтями 9, 14, 69, 73 - 77, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 09.06.2017 ВП № 37487871.

3. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 16 липня 2018 р.