Справа № 812/492/18
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справi

13 листопада 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/492/18

Головуючий суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) клопотання представника Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій та зобов'язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач, Біловодське ОУПФУ Луганської області) з такими вимогами:

1) визнати протиправними та дискримінаційними дії та рішення відповідача щодо припинення виплати позивачу з 01.04.2017 пенсії;

2) зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії довічно та виплатити з 01.04.2017 виниклу заборгованість з пенсійних виплат.

В обґрунтування вимог зазначено, що позивач знаходиться на пенсії та отримує пенсію за віком. У зв'язку з розпочатою Антитерористичною операцією на сході України, за місцем проживання позивача в м. Луганську Луганської області з липня 2014 року припинено виплату пенсій внаслідок неможливості доставки грошей на тимчасово окуповану територію. Тому, 05.05.2015 позивач змушена стати на облік, як внутрішньо переміщена особа в смт. Біловодськ Біловодського району Луганської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 05.05.2015 № 920023431, яка є безстроковою, та звернутися до Управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області із заявою про виплату пенсії. На підставі чого її пенсійну справу поставлено на облік 28.05.2015 та розпочато виплату пенсії шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок.

Позивач зазначає, що свій картковий рахунок в АТ «Ощадбанк», на який надходить пенсія, фактично використовує як накопичувальний та знаходиться на повному утриманні своїх рідних. У зв'язку з тим, що склалось вкрай скрутне матеріальне становище, з метою зняття накопичених коштів на своєму пенсійному картковому рахунку, 19.10.2017 позивач вирішила з'ясувати залишок коштів на ньому та зателефонувала на гарячу лінію АТ «Ощадбанк». В розмові з оператором, їй стало відомо, що зарахування щомісячних пенсійних виплат на картковий рахунок припинилося з 01.04.2017, після чого кошти більше не надходили, а на рахунку залишок декілька гривень. Однак, причину не зарахування пенсійних виплат на рахунок оператор пояснити не зміг та запропонував звернутись з цього приводу до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України.

З метою з'ясування підстав припинення виплати пенсії, через свого представника позивач 25.10.2017 направила поштою до УПФУ відповідну заяву від 23.10.2017 про надання інформації.

Позивачем 21.11.2017 отримано лист відповідача від 15.11.2017 № 80/Ф-14, в якому відповідач повідомив, що припинення виплати пенсії з 01.04.2017 відбулось на підставі інформації, наданої Держприкордонслужбою, у зв'язку з тривалою відсутністю за місцем проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи.

З призупиненням виплати пенсії відповідачем позивач не погоджується, вважає такі дії протиправними та дискримінаційними.

Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (арк. спр. 1-3).

Ухвалою суду від 05.03.2018 провадження у справі № 812/492/18 зупинено до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № Пз/9901/20/18 (№ 805/402/18) (арк. спр. 27-28).

Ухвалою суду від 25.10.2018 поновлено провадження у даній справі (арк. спр. 60).

Відповідачем 19.03.2018 надано до суду клопотання про долучення документів, в якому серед іншого заявлено клопотання про закриття провадження у справі (арк. спр. 34).

24.09.2018 через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідним реєстраційним № 23259/2018, 01.10.2018 за вхідним реєстраційним № 24231, 09.11.2018 за вхідним реєстраційним № 31997/2018, відповідачем подані клопотання про долучення документів до матеріалів справи (арк. спр. 48, 53, 65), в яких останній дублює клопотання про закриття провадження у справі.

Розглянувши клопотання представника відповідача про закриття провадження у справи, суд встановив таке.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, є пенсіонером та отримує пенсію за віком, є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України (арк. спр. 11), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк. спр. 11 зв.), довідки від 05.05.2015 № 920023431 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 14), пенсійного посвідчення НОМЕР_2 (арк. спр. 13).

Згідно з матеріалами пенсійної справи позивача, копію яких надано відповідачем до матеріалів справи:

Позивач у травні 2015 року звернулася до УПФУ в Біловодському районі Луганської області із заявою про взяття на облік її пенсійної справи за віком (арк. спр. 69).

Розпорядженням УПФУ в Біловодському районі Луганської області від 28.05.2015 № 20817 взято на облік пенсійну справу позивача та призначено виплату пенсії за віком з 01.07.2014 (арк. спр. 67).

За даними пенсійної справи виплата пенсії позивачу припинялася з квітня 2017 року.

На вимогу суду відповідачем до матеріалів справи не надано рішення про припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року. В матеріалах пенсійної справи, копію якої надано до матеріалів справи, таке рішення також відсутнє. Відповідно, суд вважає, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати позивачу пенсії з 01 квітня 2017 року.

Причини припинення виплати позивачу пенсії з 01 квітня 2017 року відповідачем суду також не повідомлено.

Позивач 14.02.2018 звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії з 01.04.2017 та повідомила про зміну фактичного місця проживання, до заяви позивачем додано довідку ВПО із зазначенням фактичного місця проживання/перебування (арк. спр. 87, 88).

Згідно з витягом з протоколу від 23.02.2018 № 98 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Комісією вирішено призначити позивачу соціальні виплати (арк. спр. 86).

Розпорядженням Біловодського ОУПФУ Луганської області від 14.03.2018 № 14277 позивачу поновлено виплату пенсії з 01.03.2017 (арк. спр. 83).

Згідно з протоколом від 14.03.2018 відповідачем здійснено нарахування позивачу пенсії минулих періодів з квітня 2017 року по березень 2018 року включно (арк. спр. 90).

Відповідно до довідки Біловодського ОУПФУ Луганської області від 06.11.2018 № 5286/07-18 ОСОБА_1, іпн НОМЕР_1, виплачено заборгованість по пенсії за період з 01.04.2017 по 31.03.2018 в сумі 26138,85 грн у квітні 2018 року (арк. спр. 66).

Згідно з довідкою від 06.11.2018 б/н, виданою Біловодським ОУПФУ Луганської області, позивачу заборгованість по пенсії за період з 01.04.2017 по 31.03.2018 виплачена, починаючи з квітня 2018 року по жовтень 2018 року включно позивачу пенсія щомісяця нараховується та виплачується (арк. спр. 91).

Доказів припинення виплати пенсії позивачу на час розгляду справи сторонами суду не надано.

Позивачем також не надано доказів на спростування тверджень відповідача щодо виплати позивачу у квітні 2018 заборгованості по виплаті пенсії минулих періодів за період з квітня 2017 року по березень 2018 року.

Таким чином, з вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що відповідачем у березні 2018 року поновлено нарахування та виплату пенсії позивачу, а у квітні 2018 року здійснено виплату пенсії минулих періодів з 01.04.2017 по 31.03.2018 в сумі 26138,85 грн. На час розгляду адміністративної справи будь-яка заборгованості по виплаті пенсії позивачу за відповідачем відсутня.

Витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.11.2018 № (арк. спр. 95-97) та від 12.11.2018 № (арк. спр. 93-94) підтверджено, що УПФУ в Біловодському районі Луганської області реорганізовано шляхом злиття з УПФУ в Міловському районі Луганської області та утворенням Біловодського ОУПФУ Луганської області. Таким чином, Біловодське ОУПФУ Луганської області є правонаступником реорганізованих управлінь.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно з статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи».

Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

Постановою кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 136, яка набрала чинності з 04.03.2016, затверджено Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - Порядок № 136).

Згідно з пунктом 9 Порядку № 136 у разі виявлення під час здійснення верифікації та моніторингу невідповідності інформації, на підставі якої призначено (продовжено), нараховано або здійснено державну виплату, Мінфін надсилає розпоряднику бюджетних коштів та/або іншому органу, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, рекомендацію щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 136 розпорядник бюджетних коштів та/або інший орган, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, на підставі отриманої від Мінфіну рекомендації щодо зупинення або припинення державних виплат приймає рішення щодо зупинення або припинення, продовження виплат реципієнту, про що повідомляє Мінфіну протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування:

Контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. […]

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування:

Соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»;

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З вищеописаних норм чинного законодавства слідує, що частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

У свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 та від 08.06.2016 № 365 визначено умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Відповідач не повідомив суд про причини припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017. Проте, позивачем до матеріалів справи на дано лист Біловодського ОУПФУ Луганської області від 15.11.2017 № 80/Ф-14, в якому відповідач повідомив позивача, що припинення виплати пенсії з 01.04.2017 відбулося на підставі інформації, наданої Держприкордонслужбою, у зв'язку з тривалою відсутністю за місцем проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 16).

Водночас, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як тривала відсутність особи за місцем проживання. Не передбачено такої підстави й будь-яким іншим законом України.

Таким чином, припинення виплати пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконним.

Крім того, з вищеописаних наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу взагалі не приймалося, тобто припинення виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Таким чином, судом встановлено, що позивач не отримувала пенсію у період з квітня 2017 року по березень 2018 року включно з вини відповідача.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача на отримання пенсії у період з квітня 2017 року по березень 2018 року відбулося внаслідок невиплати відповідачем позивачу пенсії, без прийняття відповідного рішення з підстав, визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV. Тобто, порушення прав позивача на отримання пенсії сталося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, а не дій та рішень відповідача, як про це зазначає позивач у позовній заяві.

Відповідно, судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем в частині вимоги щодо визнання протиправними та дискримінаційними дій та рішень відповідача щодо припинення з 01.04.2017 виплати пенсії обрано неналежний спосіб захисту її прав від порушень з боку відповідача.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії та виплатити заборгованість з пенсійних виплат, що виникла з 01.04.2017, суд зазначає таке.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме: довідки Біловодського ОУПФУ Луганської області від 06.11.2018 № 5286/07-18, протоколу від 14.03.2018 б/н, довідки від 06.11.2018 б/н, слідує, що відповідач у березні 2018 року здійснив нарахування позивачу пенсії минулих періодів, заборгованість з якої виплатив у квітні 2018 року; починаючи з квітня 2018 року відповідачем поновлено щомісячне нарахування та виплату пенсії позивачу.

Тобто, на час розгляду адміністративної справи відповідачем протиправна бездіяльність щодо невиплати пенсії позивачу вже усунута.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб'єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Зважаючи на те, що станом на дату розгляду справи відповідачем виправлено оскаржувані позивачем порушення та у повній мірі відновлено законні права позивача на щомісячне отримання пенсії та заборгованості по виплаті пенсії минулих періодів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у даній справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.

За приписами частини другої статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Ухвалою суду від 27.02.2018 відстрочено сплату судових витрат до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки у даній справі позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, а закриття провадження у справі є підставою для повернення судового збору з державного бюджету за заявою особи, яка його сплатила, суд вважає за недоцільне стягнення з позивача судового збору та звільняє позивача від його сплати.

Керуючись статтями 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій та зобов'язати вчинити дії.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судових витрат.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова