Справа № 826/8977/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2018 року № 826/8977/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в місті Києві №303 від 14 квітня 2017 року, яким 28 квітня 2017 року звільнено державного службовця 9-го рангу ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в місті Києві;

- поновити ОСОБА_1 на роботі з 14 квітня 2017 року на посаді головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в місті Києві;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 квітня 2017 року по 25 вересня 2017 року в розмірі 71 259,84 гривні;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за один місяць в сумі 13 728, 99 гривень;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ про його звільнення є незаконним та порушує його права, свободи та інтереси, що потребує судового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2017 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні 28 вересня 2017 року позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові та надані у справу докази.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву та додаткових поясненнях.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового засідання) суд ухвалив продовжити розгляду справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі, вона знаходиться на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно її розгляд продовжено у письмовому провадженні з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 4 та ч. 5 ст. 250 КАС України в редакції з 15.12.2017.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З вересня 2012 року по травень 2014 року ОСОБА_1 працювала в Головному управлінні Національної поліції в місті Києві на посаді касира відділу бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

З травня 2014 року по листопад 2015 року ОСОБА_1 працювала в Головному управлінні Національної поліції в місті Києві на посаді спеціаліста першої категорії відділу забезпечення соціальних виплат управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

З листопада 2015 року по квітень 2016 року ОСОБА_1 працювала в Головному управлінні Національної поліції в місті Києві на посаді головного спеціаліста управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в місті Києві.

З квітня 2016 року по 11 лютого 2017 року ОСОБА_1 працювала в Головному управлінні Національної поліції в місті Києві на посаді головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в місті Києві.

10 лютого 2017 року до відділу інспекції особового складу управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в місті Києві надійшла інформація про те, що 18.11.2016 прокуратурою міста Києва розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №001135, за фактом вчинення окремими працівниками Головного управління Національної поліції в місті Києві кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України.

11 лютого 2017 року наказом Головного управління Національної поліції в місті Києві №149 «Про призначення та проведення службового розслідування» за вказаним фактом призначено проведення службового розслідування.

14.03.2017 заступником Голови - начальником Головного управління Національної поліції в місті Києві полковником поліції Крищенком А.Є. затверджено висновок службового розслідування за фактом реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 Кримінального кодексу України окремими працівниками управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку та ППОП №2 Головного управління Національної поліції в місті Києві.

12.02.2017 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час строком на 60 діб.

Наказом Головного управління Національної поліції в місті Києві від 04.04.2017 №454 «Про призначення та проведення службового розслідування» призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку державного службовця 9-го рангу ОСОБА_1 та начальника цього ж управління державного службовця 5-го рангу ОСОБА_3

Службове розслідування доручено провести дисциплінарній комісії Головного управління Національної поліції в місті Києві.

07.04.2017 за результатом проведення службового розслідування складено Акт.

Відповідно до акту службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 з 13.02.2017 була відсутньою на службі без поважних причин.

14.04.2017 року наказом Головного управління Національної поліції в місті Києві №303 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників УФЗБО ГУНП у м. Києві» за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у невиході на роботу з 13.02.2017 року без поважних причин, що призвело до порушення вимог статей 8, 62 та відповідно до підпунктів 6, 12 пункту 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в місті Києві ОСОБА_1 звільнено з посади.

28.04.2017 наказом Головного управління Національної поліції в місті Києві №389 о/с «Щодо особового складу» державного службовця 9-го рангу ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку звільнено з роботи згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пунктом 4 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) як загальним законом, та Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), як спеціальним законом.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України "Про державну службу", державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина перша статті 5 Закону).

Статтею 8 Закону визначені основні обов'язки державного службовця.

1. Державний службовець зобов'язаний:

1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки;

3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина;

4) з повагою ставитися до державних символів України;

5) обов'язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов'язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації;

6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів;

7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов'язки;

8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України;

9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції;

10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби;

11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності;

12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв'язку з виконанням посадових обов'язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню;

13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов'язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Статтею 64 Закону України "Про державну службу" встановлено дисциплінарну відповідальність державного службовця за невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.

Підстави для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності визначено статтею 65 Закону.

Так, підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов'язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

2. Дисциплінарними проступками є:

1) порушення Присяги державного службовця;

2) порушення правил етичної поведінки державних службовців;

3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу;

4) дії, що шкодять авторитету державної служби;

5) невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень;

6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку;

7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення;

8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця;

9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб;

10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби;

11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення;

12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу злочину або адміністративного правопорушення;

15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.

Разом з тим, статтею 66 Закону передбачено види дисциплінарного стягнення та загальні умови їх застосування. Так, до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:

1) зауваження;

2) догана;

3) попередження про неповну службову відповідність;

4) звільнення з посади державної служби.

Відповідно до частини п'ятої статті 66 Закону, звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Частиною першою статті 72 вказаного Закону визначено, що на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2017 року ОСОБА_1 було затримано слідчим в ОВС третього слідчого відділу прокуратури міста Києва Коноваленко І.В. за підозрою у вчиненні злочину.

18.11.2016 прокуратурою міста Києва розпочалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №001135, за фактом вчинення окремими працівниками Головного управління Національної поліції в місті Києві кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України.

Статтею 154 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу.

Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Як встановлено судом, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року Л.М. відсторонено від виконання обов'язків за посадою головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в місті Києві.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 статті 72 Закону України «Про державну службу» під час відсторонення від виконання посадових обов'язків державний службовець зобов'язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Як вже було зазначено вище, Наказом Головного управління Національної поліції в місті Києві від 04.04.2017 №454 «Про призначення та проведення службового розслідування» призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку державного службовця 9-го рангу ОСОБА_1 та начальника цього ж управління державного службовця 5-го рангу ОСОБА_3

У ході судового розгляду справи судом з долучених до матеріалів справи доказів встановлено, що відповідачем у визначеному законом порядку проведено службове розслідування, в результаті якого встановлено, що 13.02.2017 ОСОБА_1 була відсутньою на службі без поважних причин, що підтверджується відповідним актами.

Зазначене свідчило про вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, який виразився у відсутності на службі 13.02.2017 без поважних причин, що призвело до порушення ст.65 та п.12 ст. 65 Закону України «Про державну службу».

З урахуванням відображених у висновку від 14 березня 2017 року та встановлених дисциплінарною комісією обставин та визначення тяжкості вчинення дисциплінарного проступку, суд приходить до висновку про обґрунтованість прийнятого відповідачем наказу №359 о/с від 28.04.2017 року та виправданого застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у виді звільнення з займаної посади згідно з пунктом 4 (прогул, в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин) частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пунктом 4 (вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Крім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду у зв'язку з винесенням оскаржуваного наказу, оскільки з того часу ОСОБА_1 постійно перебуває в нервовій та психологічній напрузі.

Суд, оцінюючи доводи позивача, з приводу підтвердження факту заподіяння моральних страждань, за яких обставин, на думку позивача, завдано моральну шкоду, враховує, що судом не встановлено протиправності дій відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, відтак дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, витрати по сплаті судового збору на її користь стягненню не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя Н.М. Клименчук