Справа № 0440/5209/18
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 серпня 2018 р. справа № 0440/5209/18
11 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпрі щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, зобов'язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до статей 27, 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до жовтня 1995 року вона проживала в м. Дніпропетровську, де отримувала пенсію за віком. У зв'язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю виплату пенсії припинено. У серпні 2016 року позивачка через свого представника звернулась до Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпрі із заявою про поновлення виплати пенсії за віком. Проте, листом № 1526/03/21 від 31.08.2017р. управління повідомило, що вказана заява не підлягає розгляду, оскільки вона подана неналежною особою, містить суперечливу інформацію щодо не призначення позивачу раніше пенсії, не містить обумовленого порядку виплати пенсії, а також до заяви не додано оригіналу трудової книжки заявника. Позивач не погоджується з вказаним рішенням Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпрі, посилаючись на те, що враховуючи рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009, вона має право на відновлення виплати їй пенсії із здійсненням відповідних нарахувань, передбачених чинним законодавством України, незважаючи на факт її виїзду на постійне проживання за межі України. Заява про поновлення виплати пенсії була подана від імені позивача уповноваженою особою - представником за довіреністю, що відповідає нормам ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З огляду на це, враховуючи чинне законодавство України, а також практику Європейського суду з прав людини, позивач просить суд забезпечити її право на соціальний захист шляхом зобов'язання відповідача поновити їй виплату пенсії з проведенням відповідних нарахувань, передбачених чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2018 р. відкрито провадження у адміністративній справі, та відповідно до частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративну справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Частиною 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
У встановлений ухвалою суду від 16.07.2018 р. строк, а саме 08.08.2018 р. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заперечує проти позову у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що подана позивачем заява містить суперечливі данні щодо призначення ОСОБА_1 пенсії. Також, вказана заява мала бути подана особисто заявником, а не через його представника. Крім того, заявником не додано документів, підтверджуючих постійне місце проживання (реєстрації) в Україні, а також не обумовлено порядок виплати пенсійних коштів.
Згідно із частиною 2 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Керуючись приписами статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у письмовому відзиві на позов, дослідивши письмові докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об'єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Судом досліджено письмові докази, наявні в матеріалах справи, а саме: копію заяви представника позивача - ОСОБА_2 від 17.08.2017р. до Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпрі, копію листа управління № 1526/03/21 від 31.08.2017р., копію трудової книжки ОСОБА_1, копію картки платника податків ОСОБА_1, копію закордонного паспорту ОСОБА_1, копію довіреності представника позивача.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом порушеного права на поновлення їй виплати пенсії зі здійсненням відповідного перерахування її розміру відповідно до чинного законодавства України.
Зі змісту позовної заяви вбачається та відповідачем не заперечується, що до жовтня 1995 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в АДРЕСА_2, отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим виплату пенсії припинено.
Згідно штампу на першій сторінці трудової книжки ОСОБА_1 призначено пенсію Індустріальним райсобезом м. Дніпропетровська.
17.08.2016 р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, як до правонаступника, із заявою про поновлення виплати пенсії за віком. Справжність підпису на заяві засвідчено, особу представника встановлено, дієздатність та повноваження перевірено приватним нотаріусом Кам'янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області.
Листом за вих. № 1526/03/21 від 31.08.2017р. вказана заява позивача була залишена без розгляду. В обґрунтування вказаного рішення, орган ПФУ зазначив про відсутність законних підстав для поновлення виплати пенсії у зв'язку із зверненням позивача не особисто, а через довірену особу, а також ненадання останньою підтверджуючих постійне місце проживання (реєстрації) в Україні документів. Також, у листі від 31.08.2017 р. зазначено про те, що подана позивачем заява містить суперечливі дані щодо призначення їй раніше пенсії. Крім того, у заяві не обумовлено порядок виплати пенсійних коштів, а також до заяви не додано оригіналу трудової книжки або належним чином засвідченої її копії.
Відповідно до статті 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які втратили силу з дати прийняття вказаного рішення.

Зокрема, у рішенні зазначено, що оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Пунктом 3 резолютивної частини вказаного рішення звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

За своїм змістом рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. надає висновок щодо неконституційності положень Закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до статті 152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV.

Враховуючи вищевикладене, не врегулювання на законодавчому рівні питання щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії громадянам України, що виїхали на постійне місце проживання до країн, з якими не укладено міждержавних договорів про пенсійне забезпечення, не мають місця проживання (реєстрації) на території України, знято з обліку в територіальних управліннях соціального захисту населення або територіальних органах ПФУ як одержувачів пенсії за практикою Європейського суду з прав людини породжує дискримінацію громадян.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26.09.2014 р.).

Верховний Суд в постанові від 24.04.2018 р. по справі № 646/6250/17 (провадження №К/9901/2128/18) щодо строків звернення до адміністративного суду у спірних правовідносинах зазначив, що частинами 1, 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, законах України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб'єкта владних повноважень.

Оскільки судом встановлено, що виплату пенсії було припинено відповідно до норм законодавства, які були визнані неконституційними, тобто не з вини позивача, то відповідно до спірних правовідносин має застосовується друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

В свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положенням частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов'язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.»

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із частиною 4 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Частиною 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України громадянам України надано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 24 Конституції України передбачено рівність конституційних прав і свобод громадян України та їх рівність перед законом. Вказаною нормою закону також визначено, що не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, залежно від місця проживання особи.

Отже, окремі пункти Порядку № 22-1 не приведено у відповідність до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Конституції України.

Відповідно до частини 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У рішенні від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності». Складовою верховенства права є правова визначеність, яка, зокрема, знаходить свій вияв у принципі законних (легітимних) очікувань.

Європейський суд з прав людини у справі Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) висловив правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, обґрунтованими (легітимними) сподіваннями особи є очікування можливості ефективного здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі, якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями цих прав.

Вирішуючи питання щодо наявності у відповідача повноважень та обов'язку щодо поновлення виплати пенсії, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2.8. Порядку № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Що стосується твердження відповідача щодо необхідності особистого подання позивачем заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Отже, представник, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, має право звернутися від імені довірителя як із заявою про перерахунок, поновлення виплати пенсії, так і надати необхідні документи.

Враховуючи вищевикладені обставини, з огляду на відсутність у позивача постійного місця проживання на території України, суд вважає правомірним звернення позивача через свого представника до Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпрі, як до правонаступника із заявою про поновлення виплати пенсії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2017р. № 821 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України», Лівобережне об'єднане управління ПФУ в м. Дніпрі реорганізовано шляхом приєднання до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Таким чином, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області є належним відповідачем у даній справі щодо позовних вимог про поновлення виплати та здійснення перерахунку пенсії позивача.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 16 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

Вищий адміністративний суд України, розглядаючи аналогічні правовідносини, зазначив, що особа, яка проживає за межами України має такі ж самі конституційні права, як громадянин України проживаючий на території України, це також стосується її права як на виплату пенсії, так і на індексацію та інші перерахунки таких виплат (ухвала від 01.03.2016 р. по справі № 645/1680/15-а (К/800/37715/15).

Отже, ОСОБА_1 має право на здійснення перерахунку розміру її пенсії відповідного до пенсійного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп ? Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Таким чином, відповідач при розрахунку розміру пенсії повинен врахувати як страховий стаж, так і заробітну плату для обчислення пенсії.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частиною 2 статті 42 Закону передбачено, що для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. Індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Отже, пенсія, яка має бути виплачена ОСОБА_1 підлягає індексації відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

Частинами 1, 2 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Разом з цим, згідно п. 41 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», для осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», крім тих, яким після набрання чинності зазначеним Законом здійснювався перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за періоди страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії:

- мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за наявності у чоловіків 25 років, а у жінок 20 років страхового стажу;

- збільшення пенсії, передбачене абзацом другим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам.

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р. «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також, пунктом 2.21 Порядку № 22-1 передбачено, що документами, які підтверджують, що особа не працює є трудова книжка.

Згідно записів трудової книжки від 25.05.1960р., стаж позивача складає 35 років 6 місяців 4 дні.

Таким чином, відповідач повинен збільшити розмір пенсії позивачу за 15 років понаднормативного страхового стажу відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

18.11.2004р. набув чинності Закон України «Про соціальний захист дітей війни» №2195-IV, яким установлено правовий статус дітей війни і визначено основи їх соціального захисту та гарантії на соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону, дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Станом на 2 вересня 1945 року вік ОСОБА_1 складав 5 років. Таким чином, позивач має право на надбавку до пенсії, як дитина війни.

З 01 жовтня 2017 р. згідно пенсійної реформи в Україні почато осучаснення (підвищення) пенсій в автоматичному режимі, без звернення пенсіонерів, за матеріалами пенсійних справ.

За основу взято єдиний для всіх показник середньої зарплати за останні три роки (2014-2016) у розмірі 3764,4 грн. Також враховано показник прожиткового мінімуму для непрацездатних громадян, встановленого держбюджетом на 1 грудня 2017 року збільшеного на 79 грн. (1373 грн. + 79 грн. = 1452 грн.), замість такого показника станом на 1 жовтня 2017-го (1312 грн.). До прожиткового мінімуму прив'язаний розмір мінімальної пенсії.

На майбутнє передбачено автоматичний перерахунок пенсій з урахуванням зростання середньої зарплати та показника інфляції.

Таким чином, відповідач повинен з жовтня 2017 року провести осучаснення позивачу пенсії за віком.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відмова у перерахунку та поновленні виплати пенсії, викладена у листі Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі № 1526/03/21 від 31.08.2017р., є протиправною.

Що стосується посилання відповідача на наявність суперечливих даних у поданій позивачем 17.08.2017 р. заяві, суд зазначає, що дане твердження відповідача не відповідає дійсності. Зокрема, зі змісту вказаної заяви вбачається, що позивач через свого представника просить перерахувати та поновити їй пенсію за віком з 07.10.2009 року із застосуванням всіх індексацій, підвищень, надбавок та доплат відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити запит пенсійної справи, запит відповідно до записів у трудовій книжці для отримання довідок по заробітній платі для обчислення пенсії, довідок про перейменування (реорганізацію) підприємств, інших недостатніх для поновлення пенсії документів. При цьому представник позивача вказує на поновлення вже призначеної пенсії за віком, вказуючи на те, що пенсія на іншій підставі позивачу не призначалась. Тобто, заява від 17.08.2017р. не містить суперечливих даних щодо виду поновлюваної пенсії.

Що стосується посилання відповідача на те, що позивачем при поданні заяви від 17.08.2017р. не було надано оригіналу або належним чином засвідченої копії трудової книжки, варто зазначити, що вказане твердження також не підтверджено матеріалами справи. Так, у переліку доданих до заяви документів під третім порядковим номером зазначено про подання представником позивача нотаріально засвідченої копії з нотаріально засвідченої копії трудової книжки б/н від 25.05.1960р. на 4 аркушах. Тобто, справжність поданої до органу ПФУ копії трудової книжки ОСОБА_1 засвідчена нотаріально, що є належним засвідченням документа.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для повного встановлення обставин справи щодо ухвалення законного судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 704,80 грн., що документально підтверджується належним чином засвідченим дублікатом квитанції

№ 0.0..1 від 08.07.2018 р.

Отже, судовий збір у сумі 704,80 грн. підлягає поверненню позивачу.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242, 246, 247, 249, 255, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26; ) про визнання протиправною бездіяльності, та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26; ) перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) з 07.10.2009 р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до статей 27, 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26; ) документально підтверджені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривнi 80 копійок).

Копію рішення направити всім сторонам по справі.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський