Справа № 243/5236/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 листопада 2018 року

Київ

справа №243/5236/17

адміністративне провадження №К/9901/17580/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 243/5236/17

за позовом ОСОБА_2

до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області

про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області

на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року (у складі судді Мірошниченко Л.Є.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року (у складі колегії суддів Сіваченка І.В., Шишова О.О., Чебанова О.О.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач або ОСОБА_2.) звернулася до суду з позовом до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач або Управління), в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача в частині проведення розрахунку її стажу роботи, що дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, без включення у цей стаж половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі;

визнати неправомірною відмову відповідача про перерахунок призначеного їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та скасування рішення відповідача про відмову у проведенні такого перерахунку;

зобов'язати відповідача здійснити їй перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з 21 вересня 2016 року з урахуванням раніше здійснених виплат;

визнати протиправними дії відповідача щодо проведення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці по заробітній платі працюючого судді на відповідній посаді з 01 січня 2017 року, а не з 01 грудня 2016 року та про скасування розпорядження відповідача у цій частині;

- зобов'язати відповідача здійснити їй перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці по заробітній платі працюючого судді на відповідній посаді з 01 грудня 2016 року з урахуванням раніше здійснених виплат.

В липні 2017 року позивачем в порядку статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) було подано письмову заяву про зміну позовних вимог, а саме про збільшення розміру позовних вимог в частині:

визнання протиправними дії відповідача по утриманню в червні 2017 року з її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці одноразово надміру виплачених коштів в сумі 1171,25 гривень;

визнання протиправним та скасування рішення відповідача про утримання переплаченої пенсії після проведення перерахунку з 01 січня 2017 року по 04 січня 2017 року в сумі 1171,25 грн.;

зобов'язання відповідача сплатити їй незаконно утриману суму 1171,25 грн. щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що працювала суддею в різних судах України з 26 лютого 1993 року по 20 вересня 2016 року та на підставі Постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII наказом голови Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року № 41-к її було звільнено із займаної посади судді та відраховано зі штату суду у зв'язку з виходом у відставку згідно пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України. 21 вересня 2016 року вона звернулася до відповідача із заявою про призначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Рішенням Управління (протокол № 4785 від 30 вересня 2016 року) їй було призначене щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86 % від заробітку працюючого судді на відповідній посаді, виходячи зі стажу судді 23 роки 06 місяців 27 днів, при цьому до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, відповідачем не було зараховано половину строку її навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі - 01 рік 11 місяців, що призвело до невірного розрахунку стажу та визначення розміру щомісячного грошового утримання судді у відставці, виходячи із збільшення за кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розміру щомісячного грошового утримання на два відсотки заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді згідно з положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI та вимогами частини першої статті 43 Закону України «Про статус судів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII.

24 травня 2017 року позивач звернулась до відповідача з заявою про перерахунок призначеного їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 86% на 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді та у проведенні такого перерахунку їй відповідачем було відмовлено згідно рішення № 35 від 02 червня 2017 року.

Крім того, на обґрунтування позовних вимог, позивач у позові та письмовій заяві про збільшення позовних вимог посилається на наступне.

Право на перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, передбачено частиною третьою статті 141 Закону № 2453-VI (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 1-8/2016 ).

Враховуючи, що з 01 грудня 2016 року на підставі статті 8 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2016 рік» було підвищено розмір мінімальної заробітної плати, то як наслідок, підвищилась заробітна плата судді - грошове утримання судді, який працює на відповідній посаді, отже, саме з 01 грудня 2016 року у позивача виникло право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, про що із заявою позивач 12 грудня 2016 року звернулася до відповідача, надавши довідку від 05 грудня 2016 року, видану ТУ ДСА України Донецької області, про заробітну плату судді працюючого на відповідній посаді, а саме про підвищення заробітної плати з 01 грудня 2016 року. За цією заявою позивача від 12 грудня 2016 року, відповідачем 15 грудня 2016 року прийнято розпорядження № 887009 про проведення перерахунку щомісячного грошового утримання позивача з 01 січня 2017 року, що позивач просить визнати протиправним та скасувати це розпорядження, зобов'язавши відповідача провести перерахунок грошового утримання з 01 грудня 2016 року.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про визнання протиправними дії та рішення відповідача за № 91 від 03 травня 2017 року «Про утримання переплаченої суми пенсії», з посиланням на безпідставність утримання одноразово у червні 2017 року з її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці надміру виплачених коштів у сумі 1171,25 грн., оскільки:

по-перше, відсутні підстави стягнення із щомісячного грошового утримання судді у відставці надмірно виплачених сум, що передбачені частиною першою статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV, а саме наявність зловживання з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, чого не мало місця взагалі;

по-друге, відповідачем порушено Порядок повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 15 березня 2003 року за № 374/7695, зокрема, неповідомлення позивача відповідачем про прийняте ним рішення № 91 від 03 травня 2017 року про утримання одноразово у червні 2017 року надміру виплачених коштів в сумі 1171,25 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області залишено без задоволення. Постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному закладі. Крім того, при прийнятті рішення № 91 від 03 травня 2017 року про утримання одноразово у червні 2017 року з позивача надміру виплачених коштів в сумі 1171,25 гривень, суб'єкт владних повноважень діяв не на підставі і не у спосіб, що передбачені нормами Закону № 1058-ІV, постанови Правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4, чим порушив права та законні інтереси позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року, як такі, що винесені на основі порушень норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 03 листопада 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 243/5236/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів: суддя-доповідач Берназюк Я.О., судді Гриців М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 22 жовтня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 243/5236/17 та призначив її до розгляду ухвалою від 08 листопада 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 09 листопада 2018 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 26 лютого 1993 року по 15 квітня 2015 року працювала суддею та займала адмінпосаду голови Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області, а з 16 квітня 2015 року по 20 вересня 2016 року вона працювала суддею Слов'янського міськрайонного суду Донецької області.

На підставі Постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII наказом голови Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року № 41-к позивача було звільнено із займаної посади судді та відраховано зі штату суду у зв'язку з виходом у відставку згідно пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Отже, позивач має статус судді у відставці Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, що підтверджується копією посвідчення судді у відставці № 02086.

Як вбачається з дослідженої судом пенсійної справи № 887009, позивач 21 вересня 2016 року звернулася до Управління із заявою про призначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно до протоколу № 4785 від 30 вересня 2016 року відповідачем було призначено позивачу з 21 вересня 2016 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді.

У зазначеному протоколі та розрахунку стажу зазначено, що загальний трудовий стаж (повний) позивача складає 35 років 07 днів (станом на 31 липня 2016 року). Для призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідачем був зарахований стаж її роботи суддею, а саме 23 роки 06 місяців 27 днів.

Таким чином, позивач з 21 вересня 2016 року перебуває на обліку в Управлінні як отримувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, призначеного їй відповідачем з 21 вересня 2016 року на підставі Закону № 2453-VI у розмірі 86 % від заробітку працюючого судді на відповідній посаді, виходячи зі стажу судді - 23 роки 06 місяців 27 днів.

04 травня 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок призначеного їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 86% на 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді, виходячи зі стажу роботи судді 25 років з урахуванням половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному закладі.

Рішенням № 35 від 02 червня 2017 року відповідачем було відмовлено позивачу у проведенні перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці з 86% на 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді, з тих мотивів, що Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII зарахування часу навчання у вищому юридичному навчальному закладі при розрахунку стажу судді для призначення щомісячного довічного грошового утримання не передбачено, а стаж роботи позивача на посаді судді, розрахований відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - закон № 1402-VIII) і становить 23 роки 06 місяців 27 днів та розмір щомісячного довічного грошового утримання встановлений 80 відсотків грошового утримання судді + 6 відсотків (за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір грошового утримання збільшено на два відсотки заробітку).

Вважаючи незаконними дії Пенсійного фонду, позивач звернулася до суду з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, задоволені позовні вимоги, а також наголошує, що відповідно до Закону № 1402-VIII, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення, тобто Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII, відповідно до якого кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Суддя у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Стаж роботи позивача на посаді судді, розрахований відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1402-VIII і становить 23 роки 06 місяців 27 днів та розмір щомісячного довічного грошового утримання встановлений 80 відсотків грошового утримання судді плюс 6 відсотків (за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір грошового утримання збільшено на два відсотки заробітку). Крім того, позивачу було надіслано повідомлення про переплачену пенсію і запропоновано повернути надміру отримані кошти, проте позивачем у відповідь не було здійснено ніяких дій.

Від позивача відзиву або заперечення на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

На час виходу позивача у відставку був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), статтею 120 якого передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до положень частини першої статті 135 Закону № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною третьою статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №1-8/2016, визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з частиною четвертою статті 43 Закону № 2453-VI, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першої статті 25 Конституційного Договору від 08 червня 1995 року № 1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов'язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28 червня 1996 року).

Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка діяла одночасно із Законом № 2862-ХІІ; втратила чинність 01 січня 2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги відповідача є незаконними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини шостої статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов'язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічні висновки, також, висловленні у рішенні Ради суддів України «Щодо обчислення стажу роботи для виникнення права на відставку, надбавку за вислугу років та додаткову відпустку» від 13 березня 2015 року № 20.

Суд також виходить з того, що неправомірним є позбавлення особи, зокрема, судді, набутого статусу (наприклад, статусу особи, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі), оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності. При цьому, дозволяється, виключно шляхом прийняття закону, змінити механізм використання такого статусу у формі зменшення розміру фінансових виплат або пільг, а також позбавлення особи права на перерахунок певних соціальних виплат тощо.

Як встановлено судами попередніх інстанцій повноваження ОСОБА_2 як судді припинилися з дня набрання чинності постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів», якою позивач був звільнений з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Отже, з 08 вересня 2016 року позивач припинив свої повноваження як суддя та набув право на призначення грошового утримання судді у відставці на умовах, визначених нормами законодавства, чинного станом саме на 08 вересня 2016 року.

Враховуючи викладене вище, Суд зазначає, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Це підтверджується також положеннями Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)".

Суд вважає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з'ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру, а доводами касаційної скарги зазначене не спростовується.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 686/10100/15-а.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби в лавах радянської армії, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що до стажу роботи позивача, який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, повинно зараховуватися суддівський стаж 23 роки 6 місяців 27 днів та половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному закладі 1 рік 11 місяців.

Таким чином, загальний стаж роботи судді ОСОБА_2., що дає йому право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 25 років 5 місяців 27 днів, а повних 25 років, що є достатнім для перерахунку призначеного їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 86 % на 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді.

Щодо доводів касаційної скарги про надмірно нараховані розміри щомісячного грошового утримання позивачу у сумі 1171,25 грн. Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV) суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Зазначена норма закону містить вичерпний перелік випадків, коли надмірно виплачені суми можуть бути утримані із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а саме: потрібно наявність зловживання з боку пенсіонера (у даному випадку позивача згідно визначення термінів у статті 1 Закону № 1058-ІV) або подання страхувальником недостовірних даних.

Крім того, саме цією нормою закону передбачено спосіб повернення надмірно виплаченої пенсії: добровільно пенсіонером або на підставі рішення територіального органу Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій з оскаржуваного рішення відповідача за № 91 від 03 травня 2017 року, жодна з вищевказаних підстав для утримання переплаченої суми пенсії територіальним органом Пенсійного фонду - відповідачем по справі, не була вказана, а було зроблено лише посилання на зміни у законодавстві, у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 та Закону України «Про Вищу раду правосуддя» № 1798-VIII від 21 грудня 2016 року, тобто відповідачем було прийнято рішення про стягнення з позивача суми 1171,25 грн. з причини змін у законодавстві, а це не є підставою, у розумінні положень статті 50 Закону № 1058-ІV, для проведення територіальним органом Пенсійного фонду такого стягнення.

Також і під час розгляду цієї справи судами не було встановлено жодної з підстав, зазначених у частині 1 статті 50 Закону № 1058-ІV, для проведення утримання надміру виплачених коштів.

Судами попередніх інстанцій також встановлене порушення закону відповідачем щодо форми самого рішення № 91 від 03 травня 2017 року, та процедури стягнення з позивача надміру виплаченої грошової суми.

Так, згідно постанови Правління Пенсійного фонду України № 6-4 від 21 березня 2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за №374/7695 (зі змінами внесеними постановою Правління Пенсійного фонду України № 25-3 від 25 листопада 2014 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2014 року за № 1605/26382), затверджено Порядок проведення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійним до стягнення.

Цей Порядок визначає механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення.

Додатком 1 до цього Порядку передбачена форма рішення територіального органу Пенсійного фонду України, яка не була дотримано відповідачем при прийнятті рішення № 91 від 03 травня 2017 «Про утримання переплаченої суми пенсії».

Проте, головним для визначення правомірності такого рішення про утримання надміру виплаченої пенсії, мала бути наявність підстав, передбачених частиною 1 статті 50 Закону № 1058-ІV.

Крім того, слід зауважити, що відповідачем у рішенні № 91 від 03 березня 2017 року було невірно зроблено посилання на Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, затверджене постановою Правління Пенсійного фонду України 30 квітня 2002 року за № 8-2 (із змінами та доповненнями), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 за № 442/6730, оскільки вищевказане Положення втратило чинність згідно постанови Правління Пенсійного фонду України № 28-2 від 22 грудня 2014, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 за № 40/26485.

Враховуючи вищенаведене, суди дійшли вірного висновку, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному закладі. Крім того, при прийнятті рішення № 91 від 03 травня 2017 року про утримання одноразово у червні 2017 року з позивача надміру виплачених коштів в сумі 1171,25 гривень, суб'єкт владних повноважень діяв не на підставі і не у спосіб, що передбачені нормами Закону № 1058-ІV, постанови Правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4, чим порушив права та законні інтереси позивача.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справах «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Необхідність застосування зазначеного підходу при вирішення соціальних справ, з урахуванням обставин справи та законодавства, що регулює саме ці відносини та у конкретний період часу, підтверджується, зокрема, позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 234/8701/1.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати особі адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «C. Дж. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria»], заява № 1365/07, § 39, від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, § 170).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» [«Cantoni v. France»], заява № 17862/91, § 31-32, від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65).

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області залишити без задоволення.

Постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко