Справа № 824/837/18-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 р. м. Чернівці Справа № 824/837/18-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боднарюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області, про визнання протиправними дій та про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним дії працівників Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 23.02.2018 року № .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.02.2018 року працівниками податкового органу позивачу надано акт № 090039 про проведення фактичної перевірки відпочинкового комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1" на підставі наказу № 200 від 05.02.2018 року який не відповідає вимогам ст.81 Податкового Кодексу України, а зазначені обставини в акті не відповідають дійсності. 23.02.2018 року відповідачем винесено рішення про застосування фінансових санкцій № , яке позивач не отримав вчасно.

На думку позивача дії посадових осіб відповідача є протиправними, а прийняте рішення щодо накладення фінансових санкцій від 23.02.2018 року № у розмірі 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень підлягає скасуванню виходячи з наступного: перевірка проведена не за адресою, яка вказана в наказі готель «ІНФОРМАЦІЯ_1» АДРЕСА_1; не існує відпочинкового комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1", це є приватний житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 про що був повідомлений відповідач; відсутні підстави для проведення перевірки; 06.02.2018 року перевіряючих не було допущено до перевірки оскільки не пред'являлось службовими особами посвідчень і направлення на перевірку, а 13.02.2018 року перевірка не проводилась, лише складався акт (довідка) 090039; обставини зазначені в акті № 090039 від 13.02.2018 року не відповідають даним рахунку №000355, тобто відповідачем спотворено результат перевірки в акті (довідка) 090039 від 13.02.2018 року; не надано оцінку наданих заперечень та зауважень доданих до акту.

27.09.2018 року відповідачем подано відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що уповноваженими особами податкового органу, на підставі наказу № 200 від 05.02.2018 та направлень за № 207 та № 208 від 05.02.2018 року, проведено фактичну перевірку відпочинкового комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1". За результатами перевірки складено акт № 090039 від 13.02.2018 року, на підставі акту винесено 23.02.2018 року рішення про застосування фінансових санкцій № .

Щодо доводів позивача про відсутність підстав для проведення перевірки відповідач зазначив, що посадовими особами по прибуттю до позивача представлені наказ про проведення фактичної перевірки за № 200 від 05.02.2018 року та направлення на проведення перевірки за № 207, 208 від 05.02.2018 року. Позивач від підпису в направленнях на перевірку та отримання копії наказу на проведення фактичної перевірки відмовився, про що був складений акт відмови від підпису у направленнях та отримання копії наказу на право проведення фактичної перевірки від 06.02.2018 року. Підставою для проведення фактичної перевірки господарської одиниці "ІНФОРМАЦІЯ_1" став наказ за №200 від 05.02.2018 року.

Крім цього, відповідач заперечував, щодо доводів позивача про невідповідність наказу про проведення фактичної перевірки за № 200 від 05.02.2018 року вимогам Податкового Кодексу України, оскільки в наказі зазначена вся інформація передбачена статтею 81 Податкового Кодексу України.

Вказав, що у позивача відсутня ліцензія на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, хоча наявний факт реалізації алкогольних напоїв для вживання на місці в господарській одиниці "ІНФОРМАЦІЯ_1", що підтверджується рахунком №000355. Крім цього, операція з реалізації вищевказаних товарів була здійснена без застосування реєстраторів розрахункових операцій, що являється порушенням п.1 п.2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг". Крім того, при проведенні фактичної перевірки було встановлено порушення ст.226 Податкового Кодексу України, а саме, зберігання та продаж алкогольних напоїв без акцизних марок встановленого зразка.

Відповідач звертав увагу суду на те, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, об'єкт розташований за адресою АДРЕСА_1 використовується, як ресторанне господарство, відтак в ньому позивач здійснює підприємницьку діяльність.

З огляду на наведене вище, просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

22.10.2018 року позивач подав до суду заяву, про розгляд справи за його відсутності.

30.10.2018 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав наведених в адміністративному позові. В судовому засіданні подав заяву, в якій просив суд розглянути справу в порядку письмового провадження.

30.10.2018 року в судовому засіданні представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу в порядку письмового провадження, проти задоволення позову заперечував з підстав наведених у відзиві.

Відповідно до частини 3 статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи приписи статті 194 КАС України та подання учасниками справи заяв про розгляд справи у порядку письмового провадження без їх участі, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні матеріали, заслухавши вступне слово учасників справи, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва платника єдиного податку, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, суб'єкт господарювання ОСОБА_1, проводить господарську діяльність в с.Поляниця, Івано - Франківської області, вид господарської діяльності - діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання, платником єдиного податку 2 групи за ставкою 20 відсотків з 01.04.22 (а.с.26-27)

Посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби в Івано - Франківській області на підставі наказу № 200 від 05.02.2018 та направлень за №207 та №208 від 05.02.2018 року проведено фактичну перевірку відпочинкового комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1", готель та ресторан, за адресою: АДРЕСА_1.(а.с.36-37)

13.02.2018 року за результатами фактичної перевірки позивача складено акт (довідку) №090039 відповідно до якого, перевіркою встановлено наступні порушення:

- вимог п.1 п.2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг" за № 265195-ВР від 06.07.1995 р.;

- ст. 15, ст. 15-3 Закону України "Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного та плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" №481/95-ВР від 19.02.1995 р.;

- п. 22 Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 р. №854; ст.226 Податкового кодексу України. (а.с.30-31)

23.02.2018 року на підставі акту перевірки Головним управлінням ДФС у Івано - Франківській області прийнято рішення про застосування фінансових санкцій № яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 40800,00 грн., з розрахунку: роздрібна торгівля алкогольними напоями без наявності ліцензії - 17000грн.; продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці підприємством, яке немає статусу суб'єкта господарювання громадського харчування - 6800грн.; зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка - 17000грн. (а.с.38)

Згідно рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 22.03.2012 року № 129-17-2012 про відкриття погосподарського номера, вирішено відкрити гром. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1. (а.с.42)

Судом досліджений акт відмови від підпису. (а.с.35)

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства, та робить висновки по суті спору.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 р. №2755 -VI. (далі - ПК України)

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров'я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначає Закон України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" №481/95-ВР від 19.12.1995 р. (далі - Закон №481/95-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як вбачається з досліджених письмових доказів, посадовими особами відповідача під час перевірки, представлено та вручено позивачу наказ про проведення фактичної перевірки за № 200 від 05.02.2018 року, що засвідчено підписом ОСОБА_1 06.02.2018р. 17.00 год. в направленнях на проведення перевірки №207 та №208 від 05.02.2018 року. (а.с.37 та на звороті)

Разом з тим, згідно додатку до акту №090039, позивач (мовою оригіналу): «від підпису направлень та отримання копії наказу відмовилася, про що складено акт відмови від підпису у направленнях на перевірку, та отримання копії наказу на право проведення фактичної перевірки від 06.02.2018р…» (а.с.35)

Відповідно до приписів ст. 81 ПК України - у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Відповідно до пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України - фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п. 80.1 ст. 80 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Відповідно до п. 81.1. ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відповідно до п.86.1 ст.86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов'язаний його підписати.

Строк складення акта (довідки) про результати перевірки не зараховується до строку проведення перевірки, встановленого цим Кодексом (з урахуванням його продовження).

В ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачем фактично вчинені дії, які направлені на виявлення порушень зі сторони суб'єкта господарювання, які зафіксовані в акті перевірки. Разом з тим, як вказує позивач, він не погодився з вимогами відповідача, щодо такої перевірки, оскільки на думку останнього така перевірка здійснюється з порушенням норм податкового законодавства, що також відображено останнім в акті перевірки.

З аналізу наведених вище норм випливає, що підконтрольний суб'єкт, який вважає порушеним порядок та підстави призначення перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень законодавства, дотримання якого перевіряється контролюючими органами.

Саме на етапі допуску до перевірки підконтрольний суб'єкт може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення перевірки, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні/проведенні перевірки.

На переконання суду, позиція позивача на час проведення перевірки, а так само і в ході розгляду справи, полягала і зводилась до того, що останній не погоджується з перевіркою, оскільки в наказі та направленнях помилково вказана адреса - вулиця Росіч, а не Росіш, готель «ІНФОРМАЦІЯ_1», в той час коли за технічними документами знаходиться садиба (житловий будинок), час проведення перевірки та підстави. Разом з тим, фактичні обставини свідчать про те, що відповідач все ж таки відвідав об'єкт контролю, та зафіксував виявлені порушення по мірі можливостей, в зв'язку з частковим допуском до перевірки. При цьому вказана перевірка проведена на підставі наказу, який на час перевірки, а так само і на час розгляду цього спору є чинним та не скасованим в судовому, чи адміністративному порядку.

На думку суду, помилка в розпорядчих документах в адресі об'єкта контролю, а саме вказання вулиці Росіч, а не Росіш не доводить протиправності дій відповідача, щодо проведеної перевірки за місцем призначення, так само і не свідчить про протиправність дій назва об'єкта контролю. В ході судового розгляду справи, окрім вказаного вище також встановлено і не заперечувалось сторонами те, що позивач ОСОБА_1 в садибі за адресою АДРЕСА_1 все ж таки здійснювала господарську діяльність, відтак суд відхиляє доводи представника позивача про порушення уповноваженими особами відповідача порядку проведення фактичної перевірки, а також в частині відсутності підстав для проведення перевірки, оскільки дії останніх узгоджуються з вимогами податкового законодавства, які стосуються фактичних перевірок.

Щодо порушень виявлених під час проведення фактичної перевірки суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, перевіркою встановлено факт реалізації алкогольних напоїв. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що посадовими особами відповідача проведена контрольна розрахункова операція, а саме придбано під час перевірки каву "Американо" в кількості 2 одиниць за ціною 25,00 грн. за одиницю, 50 грамів алкогольного напою "хреновуха" за ціною 25,00 грн. за 50 грам, "бехеровка" 50 грамів за ціною 30,00 грн. за 50 грам (згідно рахунку №000355 на загальну суму 105,00 грн.(а.с.35)

Крім цього, в ході перевірки встановлено, що у позивача відсутня ліцензія на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, хоча наявний факт реалізації алкогольних напоїв для вживання на місці в господарській одиниці "ІНФОРМАЦІЯ_1" чим порушено ст.15. ст. 15-3 Закону України "Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного та плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" та п. 22 Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 р. №854 (далі - Правила № 864). Операція з реалізації вищевказаних товарів була здійснена без застосування реєстраторів розрахункових операцій, що являється порушенням п.1 п.2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг".

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини є Закон України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР, з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (далі по тексту - Закон №481/95-ВР).

Відповідно до приписів статті 15 Закону №481/95-ВР роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Статтею 15-3 Закону № 481/95-ВР визначено, що продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволяється тільки суб'єктам господарювання громадського харчування та спеціалізованим відділам, що мають статус суб'єктів господарювання громадського харчування, суб'єктів господарювання з універсальним асортиментом товарів.

За порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством (частина перша статті 17 Закону №481/95-ВР).

Згідно з абзацом 5 статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій (крім випадків, передбачених цим Законом) - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

Відповідно до пунктів 2-3 частини 1 статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгів" передбачено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані:

1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;

2) видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов'язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції;

Відповідно до статті 1 Закону № 481/95ВР та пункту 2 Правил № 854 роздрібна торгівля алкогольними напоями - діяльність з продажу алкогольних напоїв безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування.

Визначення терміна "підприємство громадського харчування" наведено в Правилах роботи закладів (підприємств) ресторанного господарства, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 24.07.02 №219 (далі - Правила № 219), із змінами та доповненнями.

Згідно з наказом Міністерства економіки України від 09.10.06 №309 "Про внесення змін до деяких наказів" поняття "підприємство громадського харчування" було змінено на поняття "підприємство ресторанного господарства (далі РГ)".

Пунктом 1.4 Правил №219 визначено, що суб'єктами господарської діяльності здійснюється діяльність у сфері РГ після їх державної реєстрації в установленому законодавством порядку. Роздрібна торгівля алкогольними напоями і тютюновими виробами в закладах (підприємствах) РГ здійснюється суб'єктами господарської діяльності за наявності відповідних ліцензій.

Згідно з пунктами 1.5 та 1.6 Правил № 219 заклади (підприємства) РГ поділяються за типами: фабрики-кухні, фабрики-заготівельні, ресторани, бари, кафе, їдальні, закусочні, буфети, магазини кулінарних виробів, кафетерії, а ресторани та бари - також на класи (перший, вищий, люкс). Вибір типу закладу (підприємства) РГ та класу ресторану або бару здійснюється суб'єктом господарської діяльності самостійно з урахуванням вимог законодавства України. Суб'єкти господарської діяльності у сфері ресторанного господарства при облаштуванні закладу (підприємства) згідно з обраним типом (класом) повинні мати необхідні виробничі, торговельні та побутові приміщення, а також обладнання для приготування та продажу продукції. Вимоги, що пред'являються до виробничих, торговельних та побутових приміщень закладів (підприємств) ресторанного господарства, обладнання, інвентарю, переліку послуг, технологічних режимів виробництва продукції, встановлюються законодавством України.

Крім того, відповідно до Інструкції щодо заповнення форм державних статистичних спостережень стосовно торгової мережі та мережі ресторанного господарства, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 24.10.05 №327 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 08.11.05 за №1350/11630), ресторанне господарство - вид економічної діяльності суб'єктів господарювання щодо надання послуг із задоволення потреб споживачів у харчуванні з організацією дозвілля або без нього в закладах (об'єктах) РГ (коди згідно з КВЕД-2005 - 55.3, 55.4, 55.5; згідно з КВЕД-2010 - 56:1, 56.2, 56.3). А об'єкт (заклад) РГ - місцева одиниця (структурний підрозділ) суб'єкта господарювання, що розміщується в окремій будівлі або приміщенні, має, як правило, обладнаний столами та стільцями для споживання їжі зал і необхідні виробничі та побутові приміщення, у якій здійснюється продаж продукції власного виготовлення і купованих товарів переважно для споживання на місці.

Отже, діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування належить до коду 56.1 Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010 (далі - КВЕД-2010), зокрема: "Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування" (КВЕД-2010: 56.10); "Обслуговування напоями" (КВЕД 2010:56.30). Зазначений клас включає приготування й обслуговування напоями для негайного споживання на місці, а також діяльність барів, таверн, закусочних, дискотек (з переважним споживанням напоїв), пивних, кафе, ларьків з продажу фруктових соків, пересувних кіосків з продажу напоїв.

Системний аналіз наведених норм, дає підстави вважати, що право здійснювати продаж алкогольних напоїв на розлив має виключно підприємство ресторанного господарства або спеціалізований відділ, що має статус суб'єктів господарювання громадського харчування, суб'єктів господарювання з універсальним асортиментом товарів за умови наявності ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та зареєстрованими видами економічної діяльності за кодами класифікації КВЕД-2010: - 56.10 та 56.30.

В ході розгляду справи судом встановлено та вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час проведення перевірки господарська діяльність позивача не відповідала встановленому виду діяльності, а внесені 14.02.2018 року зміни до видів діяльності в даному реєстрі, щодо ФОП ОСОБА_1 не спростовують факту правопорушення. (а.с.66)

Слід також зазначити і те, що в ході судового розгляду справи представник позивача неодноразово посилалась на те, що в господарській одиниці позивача не видавався рахунок №000355, в якому окрім іншого не вказано дати та особи, яка відпустила товар. (а.с.35)

Відповідно до частини 1 та 2 статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що вказаний вище рахунок не відповідає вимогам документа за яким здійснено розрахунок. Разом з тим, факт заповнення і видачі документа під час перевірки аж ніяк не може свідчити про протиправність дій саме відповідача і тим самим вказувати на те, що такий доказ здобуто з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У своїй сукупності, обставини спірних правовідносин на переконання суду підтверджують факт продажу алкогольних напоїв позивачем, а документ - рахунок №000355 є саме тим доказом, який дає змогу дійти такого висновку, виходячи із того, що реквізити цього рахунку, такі як назва об'єкта контролю та номер телефону є ідентифікуючими ознаками належності до позивача.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, яка ліцензується відповідно до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів".

Відповідно до частини 3 статті 2 вказаного вище закону, суб'єкт господарювання може здійснювати види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, після внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З досліджених обставин справи вбачається, що об'єкт розташований за адресою АДРЕСА_1, використовувався як ресторанне господарство, відтак в ньому здійснювалась підприємницька діяльність за кодом КВЕД 56.10 та 56. 30. З огляду на наведене суд вважає, що позивач здійснював господарську діяльність, яка підлягає ліцензуванню за адресою знаходження садиби, та протиправно реалізував алкогольні напої для вживання на місці, не здійснивши при цьому відповідної розрахункової операції із застосуванням реєстратора розрахункових операцій.

З урахуванням наведеного вище суд погоджується з доводами відповідача в частині правомірності дій, які стосуються проведеної перевірки, а так само документування наведених вище правопорушень, оскільки такі порушення є беззаперечними та доведеними в ході розгляду справи.

Щодо іншої частини позовних вимог, а саме встановленого порушення статті 226 ПК України - зберігання та продаж алкогольних напоїв без акцизних марок встановленого зразка, суд зазначає наступне.

Частиною 4 статті 11 Закону №481/95-BP визначено, що алкогольні напої та тютюнові вироби, які виробляються в Україні, а також такі, що імпортуються в Україну, позначаються марками акцизного податку в порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п. п. 14.1.107 п. 14.1 ст. 14 ПК України марка акцизного податку - спеціальний знак для маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів, віднесений до документів суворого обліку, який підтверджує сплату акцизного податку, легальність ввезення та реалізації на території України цих виробів.

Маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів - наклеювання марки акцизного податку на пляшку (упаковку) алкогольного напою чи пачку (упаковку) тютюнового виробу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України щодо виробництва, зберігання та продажу марок акцизного податку (пп. 14.1.109 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Згідно п. 226.1 ст. 226 ПК України у разі виробництва на митній території України алкогольних напоїв і тютюнових виробів чи ввезення таких товарів на митну територію України платники податку зобов'язані забезпечити їх маркування марками встановленого зразка у такий спосіб, щоб марка акцизного податку розривалася під час відкупорювання (розкривання) товару.

Наявність наклеєної в установленому порядку марки акцизного податку встановленого зразка на пляшці (упаковці) алкогольного напою та пачці (упаковці) тютюнового виробу є однією з умов для ввезення на митну територію України і продажу таких товарів споживачам, а також підтвердженням сплати податку та легальності ввезення товарів (п. 226.2 ст. 226 ПК України).

При цьому, в контексті приписів п. 226.5 ст. 226 ПК України маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється марками акцизного податку, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Кожна марка акцизного податку на алкогольні напої повинна мати окремий номер, місяць і рік випуску марки та позначення про суму сплаченого акцизного податку за одиницю маркованої продукції, крім суми акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі алкогольних напоїв (п. 226.7 ст. 226 ПК України).

Згідно п. 226.9 ст. 226 ПК України вважаються такими, що немарковані:

алкогольні напої та тютюнові вироби з підробленими марками акцизного податку;

алкогольні напої та тютюнові вироби, марковані з відхиленням від вимог положення, затвердженого Кабінетом Міністрів України, відповідно до якого здійснюються виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів, та/або марками, що не видавалися безпосередньо виробнику або імпортеру зазначеної продукції;

алкогольні напої з марками акцизного податку, на яких зазначення суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, не відповідає сумі, визначеній з урахуванням чинних на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1251 затверджено "Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів" (далі - Положення №1251).

Відповідно до п. 20 Положення № 1251, у разі виробництва на митній території України алкогольних напоїв і тютюнових виробів чи ввезення таких товарів на митну територію України покупці марок зобов'язані забезпечити їх маркування марками встановленого зразка у такий спосіб, щоб марка розривалася під час відкупорювання (розкривання) товару.

Контроль за наявністю марок на пляшках (упаковках) алкогольних напоїв і на пачках (упаковках) тютюнових виробів під час їх транспортування, зберігання та продажу здійснюють територіальні органи ДФС, а під час ввезення таких товарів на митну територію України - територіальні органи ДФС. Маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів здійснюється виробниками зазначеної продукції.

Для алкогольних напоїв використовуються марки із зазначенням суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, з точністю до тисячного знака, яка відповідає сумі, визначеній з урахуванням діючих на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари.

Вважаються такими, що немарковані:

алкогольні напої та тютюнові вироби з підробленими марками;

алкогольні напої та тютюнові вироби, марковані з порушенням вимог цього Положення, та/або марками, що не видавалися безпосередньо виробнику або імпортеру зазначеної продукції;

алкогольні напої з марками, на яких зазначення суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, не відповідає сумі, визначеній з урахуванням чинних на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари.

Як вбачається з матеріалів справи, працівники фіскального органу під час перевірки дійшли висновку про те, що алкогольні напої в господарській одиниці позивача зберігаються без марок акцизного податку встановленого зразка.

В ході розгляду справи в підтвердження своїх обґрунтувань представниками відповідача надано та долучено до матеріалів справи фотознімки чорно-білого формату із зображенням пляшок різних алкогольних напоїв розміщених на полицях.

Як зазначалось вище, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено факт зберігання позивачем алкогольних напоїв без марок акцизного податку. Зокрема, із наданих фотознімків неможливо ідентифікувати місце зберігання, наявність в пляшці алкоголю, в тому числі і наявність на вказаних пляшках марок акцизного збору.

В запереченнях на акт перевірки позивач окрім іншого вказала про те, що пляшки про які вказував відповідач знаходяться в приватній колекції, без вмісту алкоголю.

Норми статей 73 та 74 КАС України визначають такі поняття як належність та допустимість доказів. З огляду на наявні обставини, суд не може оцінити суб'єктивні висновки посадових осіб відповідача на належність і допустимість доказу, оскільки такий доказ взагалі відсутній.

На думку суду, візуальний огляд пляшок з під алкоголю не може свідчити і підтверджувати той факт, що позивач вчинила порушення, яке стосується зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку, а відтак суд дійшов до висновку, що в діях позивача відсутні порушення передбачені ст. 226 Податкового кодексу України та ст. 17 Закону 481/95-BP в цій частині.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не в повній мірі доведено правомірність застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 40800,00 грн., на підставі рішення про застосування фінансових санкцій від 23.02.2018року № , відтак адміністративний позов підлягає задоволенню частково, шляхом скасування його в частині накладення фінансової санкції за зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка в сумі 17000,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною 1 статті 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 5 та 6 статті 246 КАС України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про повернення судового збору.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд (окрім іншого) враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Звертаючись до суду, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач звертаючись до суду сплатив судовий збір у більшому розмірі ніж того вимагає стаття 4 Закону України "Про судовий збір", а тому надміру сплачений судовий збір у розмірі 1057,30 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України (з розрахунку 1762,10 грн. - 704,80грн.), а витрати у вигляді судового збору в сумі 234,93 грн. (відповідно до частини задоволених вимог) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області, про визнання протиправними дій та про скасування рішення - задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 23.02.2018 року № в частині застосованої санкції (зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка) в сумі 17000,00 грн.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в сумі 234,93 грн.

4. Повернути на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з Державного бюджету України надміру сплачений судовий збір у розмірі 1057,30 грн.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Боднарюк О.В.