Справа № 812/762/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року справа №812/762/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Міронової Г.М., Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року у справі № 812/762/18 (головуючий суддя І інстанції - Секірська А.Г., складену в повному обсязі 14 червня 2018 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області про:

- визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Біловодської РДА Луганської області щодо відмови у призначенні та виплаті позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням заборгованості, яка виникла з 01 серпня 2015 року, на поточний рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк»;

- зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у цій справі протягом місяця з часу закінчення строку на апеляційне оскарження, а у випадку апеляційного оскарження та залишення в силі рішення суду першої інстанції, протягом місяця з часу проголошення судового рішення апеляційним судом (а.с. 3-8).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 допомоги при народжені дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 травня 2017 року за № 609 про призначення державної допомоги при народженні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (а.с. 110-114).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд змінити рішення суду першої інстанції та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням заборгованості, яка виникла з 01 серпня 2015 року, на поточний рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк».

В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт зазначила, що саме зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини є ефективним способом захисту її порушених прав, а рішення суду першої інстанції лише призведе до ще однієї відмови в призначенні спірної допомоги (а.с. 119-124).

Відповідач надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому посилається на норми постанов Кабінету Міністрів України щодо внутрішньо переміщених осіб.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, а постанову суду першої інстанції - змінити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила третю дитину ОСОБА_2, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, також має дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 14-16).

28 лютого 2014 року позивачу призначено виплату допомоги при народжені третьої дитини у розмірі 123840, 00 грн. 28 лютого 2014 року позивач отримала першу виплату у розмірі 10320, 00 грн., що підтверджується наданою позивачем копією довідки-атестату (а.с. 18).

З грудня 2014 року позивача та її дітей прийнято та постановлено на облік відповідно до матеріалів електронної справи до Управління соціального захисту населення Чугуївської РДА, що підтверджується довідкою від 08 грудня 2014 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с. 17).

З грудня 2014 року по липень 2015 року УСЗН Чугуївської РДА нараховував та перераховував позивачу належні суми допомоги при народжені дитини на картковий рахунок, відкритий на її ім'я (а.с. 19-23).

У травні 2017 року позивач переїхала до смт. Біловодськ Луганської області, та стала з дитиною ОСОБА_2 на облік як внутрішньо переміщені особи в УСЗН Біловодської РДА, що підтверджується довідками від 29 травня 2017 року № та від 29 травня 2017 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 11-12).

29.05.2017 позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати при народженні третьої дитини (а.с. 43-45).

Відповідач листом 04 січня 2018 року № 01/24-65 відмовив позивачу у поновленні виплат при народжені дитини у зв'язку з непідтвердженням місця проживання та відсутністю оригіналу особової справи ОСОБА_1 (а.с. 25).

Не погодившись із відмовою у поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань, однак зобов`язав управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 травня 2017 року за № 609 про призначення державної допомоги при народженні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, зазначивши, що відповідач має виключну компетенцію в питаннях призначення і виплати державної допомоги при народженні дитини (є дискреційними повноваженнями), відтак, суд не повноважний втручатися до таких повноважень та зобов'язувати управління призначити спірну допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в межах апеляційної скарги, відтак, спірним питанням даної справи (на етапі апеляційного оскарження) фактично є не право позивача на отримання допомоги при народженні дитини (оскільки це право не оскаржується сторонами у справі), а саме спосіб захисту цього права.

Відтак, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції лише в частині можливості/неможливості зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та надає оцінку правомірності рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення допомоги при народженні дитини.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII).

Допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

Статтею 11 Закону № 2811-XII визначено, що для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону № 2811-XII кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року) (далі - Порядок № 1751).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надала всі необхідні документи для призначення їй допомоги при народженні дитини, така допомога була призначена, однак її виплату припинено у зв'язку з непідтвердженням місця проживання та відсутністю оригіналу особової справи ОСОБА_1

Частиною 9 ст. 11 Закону № 2811-XII передбачено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Статтею 11 Порядку № 1751 визначено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Отже, зазначеними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги.

Положення щодо «виникнення інших обставин» Порядку відповідають Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Зокрема, Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 3-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абз. 7 ч. 9 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII, з наступними змінами, згідно з якими виплата допомоги при народженні дитини припиняється «у разі виникнення інших обставин».

Конституційний суд зазначив, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість, існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці сьомому частини дев'ятої статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною першою статті 8 Основного Закону України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За унормуванням ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Таким чином, припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав передбачених цими нормами, а тому відповідач, відмовляючи позивачу у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені відповідним законодавством України.

Керуючись принципом верховенства права, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судами, позивач має право на поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

Разом з тим, право позивача на отримання державної допомоги не є спірним.

Щодо висновку суду першої інстанції про неможливість втручання у дискреційні повноваження відповідача в частини призначення/поновлення виплати спірної допомоги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Частина 5 ст. 242 КАС України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даному випадку у справі № 223/859/16-а від 05.09.2018 Верховний Суд в постанові дійшов висновку про необхідність задоволення позову у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з абзацу першого частини 5 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач фактично відмовив в поновленні виплати позивачу допомоги при народженні дитини, а судом першої інстанції встановлена протиправність його дій в цій частині, суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 травня 2017 року за № 609 про призначення державної допомоги при народженні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні та зобов'язати Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням заборгованості, яка виникла з 01 серпня 2015 року, на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».

Суд не враховує заперечення на апеляційну скаргу, оскільки в ієрархії нормативно-правових актів закони мають вищу силу ніж підзаконні акти, якими є постанови Кабінету Міністрів України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції порушено вимоги процесуального законодавства, оскільки позовна вимога позивача про зобов'язання Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини, яка заявлена у позовній заяві, фактично не розглянута (не відмовлено у її задоволені), при цьому, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, що не відповідає змісту позовної заяви.

Відповідно до положень а. 4 ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково скасувати рішення суду першої інстанції на виконання положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 8, ч. 2, 4 ст. 245, 250, 308, 311, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року у справі № 812/762/18 - скасувати в частині зобов`язання Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 травня 2017 року за № 609 про призначення державної допомоги при народженні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні та прийняти нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 допомоги при народжені дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням заборгованості, яка виникла з 01 серпня 2015 року, на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» - задовольнити.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням заборгованості, яка виникла з 01 серпня 2015 року, на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року у справі № 812/762/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2018 року.

Судді Г.М. Міронова

Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко