Справа № 826/12131/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

07 листопада 2018 року м. Київ№ 826/12131/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г. при секретарі судового засідання Багрій М.В., за участі: представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Чирви О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3
доДержавної установи "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України"
про поновлення на роботі, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 (далі - позивач) з позовом до Державної установи «Центр обслуговування підрозділів національної поліції України» (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Державної установи «Центр обслуговування підрозділів національної поліції України» () про звільнення № 39 о/с від 13.03.2017 року ОСОБА_3;

- поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника комунально-експлуатаційного відділу Державної установи «Центр обслуговування підрозділів національної поліції України» ();

- стягнути з Державної установи «Центр обслуговування підрозділів національної поліції України» () на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.03.2017 року по час постановлення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2018, суддею Вєкуа Н.Г. прийнято справу до провадження, та призначено справу до судового розгляду в підготовче засідання на 18.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії начальника Державної установи «Центр обслуговування підрозділів національної поліції України» щодо звільнення позивача є незаконними, оскільки позивач не мав дійсних намірів достроково припинити повноваження на адміністративній посаді, а заява про звільнення за власним бажанням була написана позивачем під психологічним тиском керівництва відповідача.

Представником відповідача через відділ документального обігу та контролю (канцелярію) суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, та на думку відповідача позивачем не зазначено, яке саме його право було порушено.

В судовому засіданні 07 листопада 2018 року на підставі наданих сторонами доказів судом розглянуто питання щодо порушення позивачем процесуальних строків звернення до суду за захистом своїх прав та свобод.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ДУ «ЦОП Національної поліції України» від 13.03.2017 № 39 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі його власноручно написаного рапорту від 06.03.2017 року.

Як зазначає позивач, 06.03.2017 під начебто психологічним тиском начальника ДУ «ЦОП НПУ» ОСОБА_4 був змушений написати рапорт про звільнення за власним бажанням, із зазначенням дати звільнення 13.03.2017 та даний рапорт він не відносив до канцелярії та не реєстрував.

Діловодом канцелярії ДУ «ЦОП Національної поліції України» ОСОБА_5 у присутності позивача було зареєстровано у Журналі реєстрації звернень громадян ДУ «ЦОП Національної поліції України» за вхідним штампом канцелярії «К-2» від 10.03.2017 вищезазначений рапорт на звільнення, який позивач подав особисто до приміщенні канцелярії після резолюції керівництва ДУ «ЦОН Національної поліції України».

Позивач в позовній заяві зазначає, що він передумав та 07.03.2017 вирішив відкликати даний написаний ним власноручно рапорт про звільнення та попросив працівника ОСОБА_6 передати через канцелярію ДУ «ЦОП Національної поліції України» заяву про відкликання рапорту про звільнення від 06.03.2017 з підписами свідків.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до довідки завідувача канцелярії ДУ «ЦОП Національної поліції України» ОСОБА_7 від 10.09.2018 встановлено, що заява Позивача від 07.03.2017 про відкликання рапорту до канцелярії не надходила.

Крім того, відповідно до Положення про Державну установу «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» затвердженого наказом Національної поліції України із змінами та доповненнями від 06.03.2017 ОСОБА_6, не був уповноважений керівництвом ДУ «ЦОП Національної поліції України» на приймання та передачу заяв пояснень до канцелярії та відділу кадрового забезпечення.

Згідно зі статтею 233 Кодекс законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що 13.03.2017 позивач отримав витяг з наказу ДУ «ЦОП Національної поліції України від 13.03.2017 № 39 о/с, однак розписуватись про його отримання, а також отримувати трудову книжку, він відмовився, посилаючись на те, що він не згоден з вислугою років, яка зазначена у наказі про його звільнення відповідно до дублікату особової справи, сформованої Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області. Цей факт, був засвідчений співробітниками відділу кадрового забезпечення ДУ «ЦОП Національної поліції України» ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були присутні при даній події 13.03.2017 року про що був складений відповідний акт.

Відповідно до довідки "Про надання інформації щодо розрахунку ОСОБА_3", відділом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДУ «ЦОП Національної поліції України» з позивачем був повністю проведений розрахунок грошового забезпечення, шляхом перерахування коштів на його особистий картковий рахунок.

Також судом встановлено, що з метою вручення трудової книжки позивачу на адресу фактичного проживання, яку зазначив в особовій справі ОСОБА_3: АДРЕСА_1 був направлений лист за підписом начальника ДУ «ЦОП Національної поліції України ОСОБА_4 від 18.05.2017 № 1632/01-2017, оскільки згідно даних особової картки, в анкеті позивача зазначено його місце реєстрації: Донецька область, м. Горлівка, проспект Перемоги, 26/2, з вимогою прибуття до відділу кадрового забезпечення каб. 111 ДУ «ЦОП Національної поліції України» для отримання трудової книжки, при цьому було запропоновано в письмовому листі позивачу надати письмову згоду для отримання трудової книжки поштою.

Також, за місцем проживання позивача на адресу: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Лесі Українки, 26. кв.117, яку він зазначав в особовій картці, виїжджали неодноразово комісії ДУ «ЦОП Національної поліції України», з метою вручення позивачу трудової книжки, але двері ніхто не відчинив, про що були складені відповідні Акти від 06.04.2017 та від 02.07.2018.

05 липня 2018 року під час особистого звернення позивача до відділу кадрового забезпечення ДУ «ЦОП Національної поліції України» йому було вручено трудову книжку про що в Книзі обліку трудових книжок і вкладишів зроблено відповідний запис та проставлено дату і особистий підпис позивачем.

Крім того, судом встановлено, що позивач зареєструвався як фізична особа-підприємець 22 березня 2017 року з наступними видами діяльності за КВЕД: код КВЕД 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах; код КВЕД 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах; код КВЕД 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах; код КВЕД 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; код КВЕД 69.10 Діяльність у сфері права (основний).

Досліджуючи питання дотримання позивачем строків звернення до суду, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Таким чином, місячний строк визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилась, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим ... Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...».

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 01.08.2018 з порушенням місячного строку звернення до адміністративного суду. Оскільки, як вбачається з матеріалів та встановлено під час судового засідання, позивач знав про існування оскаржуваного наказу про звільнення ще в березні 2017 року, про що також свідчить той факт, що 22.03.2017 позивач зареєструвався як фізична особа-підприємець та 31.03.2017 отримав повний остаточний розрахунок на свій картковий рахунок. А посилання позивача на те, що він забрав трудову книжку лише 05.07.2018 є нічим іншим як навмисним зловживанням своїми процесуальними правами стосовно строків звернення до суду за захистом своїх прав та свобод.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про необхідність залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 240-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Державної установи «Центр обслуговування підрозділів національної поліції України» (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10, ) про поновлення на роботі - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 08 листопада 2018 року.

Суддя Н.Г. Вєкуа