Справа № 2340/3734/18
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2018 року справа № 2340/3734/18
16 годин 08 хвилин м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді Трофімової Л.В., за участі секретаря Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 2340/3734/18

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) [позивач ОСОБА_1 особисто, представник позивача Моцайко В.С. за довіреністю]

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи в ) [представник відповідач ОСОБА_2 за довіреністю]

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, прийняв рішення.

18.09.2018 ОСОБА_1 , звернувшись до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), з урахуванням уточнень позовних вимог від 30.10.2018, просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у сумі 48828 грн. при звільненні з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

У обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.06.2018 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України згідно наказу від 04.06.2018 № 184-ОС. Згідно витягу із зазначеного наказу вислуга років позивача становить 12 років 03 місяці 08 днів, у тому числі: календарна 08 років 10 місяців 21 день; пільгова 03 роки 04 місяці 17 днів. Разом з тим, одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день звільнення виплачена не була. 22.06.2018 відповідачем на запит позивача від 17.06.2018 надано відповідь, де зазначено, що календарна вислуга років позивача складає менше 10 років, що відповідно до вимог частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011) та підпункту 4.10.1 пункту 4.10 розділу IV Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 не дає позивачу права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зазначену бездіяльність позивач вважає протиправною, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав. У обґрунтування розміру зазначеної одноразової грошової допомоги позивачем зазначено, що на момент звільнення розмір місячного грошового забезпечення становив 12207 грн. 50% * 12207 = 6103,5 грн. Позивач має повних календарних років 8 * 6103,5 грн., що дорівнює 48828 грн. Позивач і представник позивача просили позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, 19.10.2018 подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивачеві не передбачена, оскільки позивач має вислугу років у календарному обчислені 08 років 10 місяців 21 день. У обґрунтування критерію саме календарної вислуги представником відповідача зазначено, що відповідно до пункту а частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі закон № 2262) пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д«, «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 01.10.2017 до 30.09.2018 і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше. Відповідач зазначає, що для призначення військовослужбовцю пенсії за вислугу років враховуються лише календарні роки служби, тобто для набуття будь-якого права, передбаченого цим законом застосовуються виключно календарні роки служби. Стаття 9 Закону № 2262 містить норму щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні до якої також застосовуються календарні роки служби, що є аналогічною нормою за змістом частини 2 статті 15 Закону № 2011. Військовослужбовець є спеціальним суб`єктом до якого спеціальні норми права повинні застосовуватися однаково. Також представником відповідача у судовому засіданні зазначено, що відповідно до пункту 2 розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі Порядок № 260) у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Конституцією України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно змісту частин 1, 3 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Змістом частини 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно частини 1 статті 55 Основного Закону кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що 21.06.2018 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України згідно наказу від 04.06.2018 № 184-ОС. Згідно витягу із зазначеного наказу вислуга років позивача становить 12 років 03 місяці 08 днів, у тому числі: календарна 08 років 10 місяців 21 день; пільгова 03 роки 04 місяці 17 днів (а.с.14). При звільненні з військової служби у запас Збройних Сил України позивачеві не було нараховано і виплачено відповідачем одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.

Правовідносини з приводу проходження позивачем військової служби регулювались нормами Закону №2262, Законом № 2011, Законом України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 № 661-IV (далі Закон № 661), Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 (далі Положення № 425).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 661 від 03.04.2003 Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення до структури якого входить центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. Згідно статті 25 даного Закону військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону № 2011, цього Закону, інших актів законодавства. Згідно статті 1 Закону № 2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Статтею 1-2 Закону № 2011 передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Положеннями статті 2 даного Закону передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Відповідно до частини 1 статті 9 зазначеного Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно частини 2 статті 15 Закону № 2011 у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого пері оду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календар ний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Аналогічна норма міститься у підпункті 4.10.1. пункту 4.10 Інструкції № 425.

Суд зазначає, що пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 293 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям над строкової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей» передбачено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для при значення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні. Таким чином, календарна вислуга років застосовується для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». Умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 2011 є наявність «вислуги 10 років і більше», тобто йдеться як про вислугу у календарному так і пільговому обчисленні.

До аналогічного висновку дійшов Верховий Суд у постанові від 11.04.2018 у справі № 806/2104/17 зазначивши, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». Умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 2011 є наявність «вислуги 10 років і більше». Відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно наказу начальника 27 прикордонного загону від 04.06.2018 № 184-ОС вислуга років позивача становить 12 років 03 місяці 08 днів, тобто умова обчислення наявності 10 і більше років вислуги дотримана.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі Fedorenko проти України від 01.06.2006, №25921/02 Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «на явне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності».

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, по в`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію згідно з якою у Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99; від 20.03.2002 № 5-рп/2002; від 17.03.2004 № 7-рп/2004).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо наявності саме календарних років обчислення у контексті дотримання вимог наказу № 260, суд зазначає, що наказ № 260 прийнято 07.06.2018, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, а звільнення позивача зі служби відбулося 21.06.2018, тобто раніше, ніж наказ № 260 набрав законної сили у контексті додаткового розуміння спірних відносин, тому дія наказу № 260 на спірні правовідносини поширюється з урахуванням часу, що стосується поновлення порушеного права позивача.

Згідно Кодексу адміністративного судочинства України (частини 1 статті 77) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (частини 2 статті 77) у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі Серявін та інші проти України зазначив, що у рішеннях, зокрема судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 11.10.2011 № 10-рп/2011, від 08.06.2016 № 3-рп/2016).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. ЄСПЛ зазначає, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі Diya 97 проти України від 21.10.2010, №19164/04, п. 47).

З аналізу встановлених обставин справи та досліджених доказів суд дійшов висновку, що відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу згідно частини 2 статті 15 Закону 2011 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби за наявності вислуги понад 10 років.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби передує її нарахування, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту.

Стосовно позовної вимоги щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги у сумі 48828 грн. при звільненні з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту суд зазначає, що нарахування грошової допомоги (зокрема визначення її суми) віднесено до дискреційних повноважень відповідача і станом на час розгляду справи відсутні будь-які докази того, що нарахування буде здійснено з порушенням чинного законодавства, а тому у задоволенні даної позовної вимоги належить відмовити, оскільки вона заявлена передчасно. Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи, і суд не може приймати рішення на майбутнє.

Враховуючи системний аналіз норм законодавства, встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач не нарахувавши та не виплативши позивачеві одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України чим допустив протиправну бездіяльність, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесених інших судових витрат позивачем не надано відсутні підстави для розподілу судових витрат згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 4, 6-14, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-245, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи в ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання до суду першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5. пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ];

відповідач: Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) [89600, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Недецеї, 45, ідентифікаційний код юридичної особи в ].

Повне судове рішення складено 07.11.2018.

Суддя Л.В. Трофімова