Справа № 440/3617/18
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про закриття провадження у справі
06 листопада 2018 рокум. ПолтаваСправа № 440/3617/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кисличенко О.В.,

представника позивача Бадун О.В.,

третя особа Загути Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , в якій просила:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо виплати одноразової грошової допомоги, згідно статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , 1/2 частину одноразової грошової допомоги в розмірі 54810 грн. передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на яку ОСОБА_2 має право, як спадкоємець за законом, після смерті батька - ОСОБА_4 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначено, що їй стало відомо про виплату одноразової грошової допомоги згідно статті із статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" після смерті її колишнього чоловіка та батька її сина, ОСОБА_4 , здійснену на користь ОСОБА_3 . Відтак, протиправні, на думку позивача, дії Військової частини НОМЕР_1 під час виплати одноразової грошової допомоги призвели до позбавлення ОСОБА_2 1/2 частини такої допомоги як спадкоємця за законом.

30 жовтня 2018 року до суду надійшли пояснення відповідача, відповідно до яких зауважено, що така виплата здійснена за результатами розгляду звернення, поданого за життя самим ОСОБА_4 , та виплачена на користь ОСОБА_3 на підставі довіреності та наказу від 03 вересня 2014 року № 190. Крім того, наголошено на неможливості надання документів, що послугували підставою для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, оскільки сплинув трьохрічний термін їх зберігання /а.с. 53-54/.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач явку у судове засідання уповноваженого представника не забезпечив, хоча повідомлявся про час та місце судового розгляду справи належним чином.

Третя особа у судовому засіданні проти позову заперечувала.

В ході судового розгляду судом постановлено на обговорення питання про підвідомчість даного спору та закриття провадження у справі.

Вирішуючи питання стосовно наявності підстав для закриття провадження, суд виходив з наступного.

За змістом статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року N 2011-XII "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Безспірно, соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону N 2011-XII).

Як встановлено судом та не заперечувалось учасниками справи, у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21 лютого 2014 року № 40, крім іншого, прапорщика ОСОБА_4 звільнено наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 05 лютого 2014 року № 17-ПМ з військової служби у відставку за частиною 6 пунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" /а.с. 55-56/.

Згідно пункту 142 Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби комісія дійшла висновку про можливість призначення одноразової грошової допомоги прапорщику ОСОБА_4 (в/ч НОМЕР_1 ), який є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, на підставі довідки МСЕК серія 10 ААА № 198002 від 15 січня 2014 року у розмірі 90-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого, законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у сумі 109620 грн /а.с. 60/.

Свідоцтвом про смерть від 12 червня 2014 року серії НОМЕР_2 підтверджено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 19/.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 вересня 2014 року № 190 виплачено одноразову грошову допомогу, призначену ОСОБА_4 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2018 року №499 у сумі 109620 грн працівнику ЗСУ ОСОБА_3 згідно довіреності ВТТ №140552 /а.с. 57/.

Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що її син ОСОБА_2 , будучи спадкоємцем ОСОБА_4 , має право на 1/2 одноразової грошової допомоги виплаченої ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1219 Цивільного кодексу України визначає права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, тобто, ті, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми заробітної плати або інших виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Так, предметом спору у даній справі є, крім іншого, зобов`язання виплатити ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , 1/2 частину одноразової грошової допомоги в розмірі 54810 грн, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на яку ОСОБА_2 має право, як спадкоємець за законом, після смерті батька - ОСОБА_4 .

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що не є публічно-правовим спір за участю суб`єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб`єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення її цивільних прав. В цьому випадку існує спір про право, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. У спірних правовідносинах у цьому випадку реалізується не публічний, а приватний інтерес.

Таким чином, даний спір є цивільним, що не пов`язаний з діями суб`єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій, тобто не є публічно-правовим спором, а отже справа не відноситься до адміністративної юрисдикції та повинна розглядатися у порядку цивільного судочинства на підставі вимог частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що у межах спірних правовідносин позивачем не оскаржуються дії чи рішення суб`єкта владних повноважень у межах публічно-правових відносин, про захист яких позивач просить шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, натомість, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права випливає із правовідносин, що склалися у порядку спадкування частки одноразової грошової допомоги.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статті 8 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

У справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року Суд підкреслив, що юридична конструкція "згідно із законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. Мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні міри захисту проти довільного втручання публічної влади в здійснення прав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі по тексту - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з "..." поняттями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це, не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язковість суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, зокрема, цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом", у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність закрити провадження у справі № 440/3617/18.

Одночасно, суд роз`яснює, що позивач має право звернутися із вказаним позовом до місцевого загального суду в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 2, 4, 19, пунктом 1 частиною першою статті 238, частиною першою статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення до суду з цією самою позовною заявою не допускається.

Роз`яснити позивачеві право звернення з позовом в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Повний текст ухвали складено 09 листопада 2018 року.

Суддя С.О. Удовіченко