Справа № 826/14964/15
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Аліменка В.О. та Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2018 року, яке оголошене о 17 год. 05 хв. та складене у повному обсязі 14 червня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної аудиторської служби України, за участю третьої особи - Університету державної фіскальної служби України, про визнання неправомірними дій,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірними дії Державної фінансової інспекції України (ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року замінено на правонаступника - Державну аудиторську службу України) щодо внесення до Вимоги про усунення виявлених ревізією порушень від 03 червня 2015 року № 04-14/709 відомостей про допущення порушень, а саме:

- що вказані на сторінці 1 та 2 Вимоги:

«Ревізією витрат на капітальне будівництво, проведених поточних та капітальних ремонтів (реконструкції) встановлено завищення обсягів і вартості виконаних робіт, на суму 3110,49 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.

Зокрема, ревізією видатків на будівництво двох гуртожитків по 500 місць кожний з блоком обслуговування НАДПС України в АДРЕСА_4 установлено, що на порушення п. 3.3.10, 3.3.12, 3.1.14, 3.2.10 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 «Правила визначення вартості будівництва», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27 серпня 2000 року № 174, п. 1.2.2.9 збірника 15 «Оздоблювальні роботи» ДБН.Д.2.2-15-99, затверджених наказом Мінрегіонбуду від 28 лютого 2006 року № 55, ДП «Центр капітального будівництва Міністерства доходів і зборів України» завищено обсяг та вартість виконаних будівельних робіт в актах №КБ-2в, які оплачені на суму 1551,26 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди»;

- що вказані на сторінці 2 Вимоги:

«Ревізією видатків на реконструкцію гуртожитків по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 установлено, що на порушення п. 3.3.12, 3.3.9 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 «Правила визначення вартості будівництва» затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27 серпня 2000 року № 174, ВАТ «Київське спеціалізоване ремонтно-будівельне товариство» завищило обсяги та вартість виконаних будівельних робіт в актах форми №КБ-2в, які оплачені на суму 1059,24 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму»;

- що вказано на сторінці 2 Вимоги:

«Ревізією видатків на будівництво «Реконструкція (друга черга) спорткомплексу з будівництва фізкультурно- реабілітаційного центру та навісу над трибунами в АДРЕСА_3» встановлено, що на порушення п. 3.3.12, 3.3.9 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 «Правила визначення вартості будівництва» затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27 серпня 2000 року № 174, ВАТ «Київське спеціалізоване ремонтно-будівельне товариство» завищило обсяги та вартість виконаних будівельних робіт в актах форми №КБ-2в, які оплачені на суму 499,99 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2018 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильного застосував норми матеріального права. Скаржник зазначає, що відсутність спірних порушень, зазначених у вимозі від 03 червня 2015 року № 04-14/709, підтверджується висновком експерта від 27 грудня 2017 року. Також позивач вказує на те, що внесення до офіційного документа, складеного державним органом, недостовірних відомостей та тверджень, завдає чи може завдати шкоди правам особи на неупередженість, об'єктивність, добросовісність та обґрунтованість рішень, які приймаються щодо неї.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що вимога від 03 червня 2015 року № 04-14/709 пред'явлена Університету державної фіскальної служби України та не порушує прав позивача.

Під час судового засідання представники відповідача заперечували проти апеляційної скарги та просили суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Позивач та третя особа були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2018 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що Державна фінансова інспекція України провела ревізію фінансово-господарської діяльності Національного університету Державної податкової служби України (на час вирішення справи в суді першої інстанції - Університет державної фіскальної служби України) за період з 01 січня 2012 року по 01 березня 2015 року та окремих питань за період з 01 січня 2004 року по 01 березня 2015 року, за результатами якої склала акт від 27 квітня 2015 року № 04-21/3.

Під час ревізії були встановлені порушення законодавства, що призвели до матеріальної шкоди (збитків), а також ті, що не призвели до втрат фінансових і матеріальних ресурсів.

У зв'язку з цим Державна фінансова інспекція України листом від 03 червня 2015 року № 04-14/709 направила в.о. ректора Національного університету Державної податкової служби України Пашку П.В. вимогу про усунення виявлених ревізією порушень.

Не погоджуючись із окремими порушеннями, викладеними у зазначеній вимозі, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги стосуються визнання протиправними дій відповідача щодо внесення до Вимоги відомостей про допущення порушень, які не породжують жодних правових наслідків чи обов'язків для позивача, а тому не мають ознак рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), оскарження яких здійснюється за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Також суд першої інстанції зазначив, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Разом з тим, позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів того, що оскаржуваними рішеннями, діями та/або бездіяльністю відповідача порушено його законні права та інтереси.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Звертаючись до суду з позовом про визнання неправомірними дій Державної фінансової інспекції України, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що окремі відомості про допущення порушень, які внесенні до Вимоги від 03 червня 2015 року № 04-14/709, є припущеннями, зробленими Державною фінансовою інспекцією України, що не підтверджені доказами та не відповідають дійсності.

За клопотанням позивача, ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року у даній справі було призначено судову експертизу, проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

На виконання вказаної ухвали суду був підготовлений висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 27 грудня 2017 року № 3500/16-21.

Посилаючись на вказаний висновок експерта, позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що Вимога від 03 червня 2015 року № 04-14/709 містить недостовірні відомості та твердження щодо виявлених під час ревізії порушень.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості вимог апеляційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом, позивачем є, зокрема, особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України в зазначеній редакції, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа може звернутися до адміністративного суду з позовом про визнання неправомірними дій суб'єкта владних повноважень лише в тому випадку, якщо такі дії безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, фізична особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які дії суб'єкта владних повноважень, які, на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про оскарження дій Державної фінансової інспекції України, ОСОБА_1 зобов'язаний був зазначити не лише в чому полягали неправомірні, на його думку, дії відповідача, а й чим такі дії порушують його особисті права та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

В адміністративному позові ОСОБА_1 зазначив, що у період, який перевірявся Державною фінансовою інспекцією України, був ректором Національного університету Державної податкової служби України. У зв'язку з цим позивач вважає, що відомості та висновки, викладені у оскаржуваній Вимозі, заподіюють шкоди його правам та інтересам, підривають авторитет та суперечать вимогам законодавства.

Під час розгляду та вирішення даної справи колегія суддів враховує, що позивач не погоджується з окремими висновками, викладеними у Вимозі від 03 червня 2015 року № 04-14/709, проте не оскаржує вказаний документ у частині, який містить вимоги про усунення виявлених порушень.

Вимога від 03 червня 2015 року № 04-14/709 містить перелік порушень, які були виявлені під час ревізії та зафіксовані в акті від 27 квітня 2015 року № 04-21/3.

Згідно з абз. 5 п. 35 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550, у редакції, що діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції контролюючого органу, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Відповідно до абз. 1 п. 46 Порядку якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Зазначені норми права вказують на те, що виявлені в ході ревізії порушення вимог законодавства фіксуються саме в акті ревізії. Натомість вимога за своїм характером є пропозицією усунути виявлені ревізією порушень законодавства.

Дослідивши зміст Вимоги від 03 червня 2015 року № 04-14/709, колегія суддів встановила, що вона містить інформацію виключно про ті порушення, які були виявлені під час ревізії та зафіксовані в акті від 27 квітня 2015 року № 04-21/3.

У свою чергу проведення ревізії, оформлення її результатів відповідним актом та направлення вимоги щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства є службовою діяльністю органу державного фінансового контролю, здійснення якої регламентується Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», Порядком та Положенням про Державну фінансову інспекцію України, що затверджене Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 31 серпня 2018 року у справі № 826/11213/15.

Під час вирішення вказаної справи Верховний Суд також враховував, що вимогу про усунення порушень пред'явлено іншій особі, ніж позивач. Вказівок щодо вчинення певних дій чи утримання від таких дій позивачем оскаржуваний пункт та вимога загалом не містять.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даному випадку Вимога від 03 червня 2015 року № 04-14/709 також адресована Національному університету Державної податкової служби України, а не ОСОБА_1 особисто.

Крім того колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, який міститься в постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 826/5608/17, щодо випадків, за яких особа може вимагати визнання протиправними та скасування висновків Державної фінансової інспекції України, викладених в акті ревізії фінансово-господарської діяльності.

В даному випадку ОСОБА_1 оскаржує дії щодо включення до Вимоги від 03 червня 2015 року № 04-14/709 відомостей про порушення, які у свою чергу були перенесені з акту ревізії від 27 квітня 2015 року № 04-21/3. Колегія суддів вважає, що правовідносини у даній справі є подібними до описаних у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 826/5608/17, у зв'язку з чим висновки Верховного Суду у вказаній справі можуть бути враховані судом під час розгляду даної справи.

Так, підставою для скасування висновків акту ревізії у вказаній справі стало встановлення факту використання такого акту Державною фінансовою інспекцією України не лише у службових цілях, а з метою здійснення дискримінаційної компанії щодо третіх осіб. Верховний Суд встановив, що використання висновків акту ревізії не у службових цілях спричинило порушення прав інших осіб, серед кола яких був заявник, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявності реальних негативних правових наслідків.

Відомості про використання Державною фінансовою інспекцією України висновків, викладених у Вимозі від 03 червня 2015 року № 04-14/709, не у службових цілях у матеріалах справи відсутні.

Докази настання для ОСОБА_1 реальних негативних правових наслідків, спричинених внесенням до Вимоги від 03 червня 2015 року № 04-14/709 оскаржуваних відомостей, до суду також не надані.

В апеляційній скарзі міститься загальне посилання на те, що внесення до офіційного документа, складеного державним органом, недостовірних відомостей та тверджень, завдає чи може завдати шкоди правам особи на неупередженість, об'єктивність, добросовісність та обґрунтованість рішень, які приймаються щодо неї.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав суду інформацію про рішення, що були прийняті відносно нього особисто та ґрунтувалися на висновках, що містяться у Вимозі від 03 червня 2015 року № 04-14/709.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем за даними позовними вимогами, що є підставою для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 25 травня 2018 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.О. Аліменко

О.М. Кузьмишина

Постанова складена у повному обсязі 13 листопада 2018 року.

v