Справа № 701/2891/12
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року№ 857/341/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Дийдянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2018 року у справі №701/2891/12 (суддя Гал Л.Л., рішення прийнято об 11/11 год, м.Берегово) за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дийдянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання протиправним та скасування рішень і зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

Ще у листопаді 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Дийдянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області (далі - Сільська рада), з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с.133-135 т.2), в якому просили визнати протиправними та скасувати рішення відповідача: від 23.11.2011 №№169, 170, 171, 172 «Про передачу земельної ділянки у власність» (далі - Рішення), якими ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відповідно передано у власність кожному земельні ділянки в розмірі 0,0247 га в АДРЕСА_1 відповідно для індивідуального дачного будівництва; від 12.10.2012 №6 «Про розгляд заяву гр.ОСОБА_2» (далі - Рішення №6), який відмовлено ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки в АДРЕСА_1, в зв'язку з закінченням договору оренди у 2009 році; від 12.10.2012 №7 «Про розгляд заяви гр.ОСОБА_1» (далі - Рішення №7), який відмовлено ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки в АДРЕСА_1, в зв'язку з закінченням договору оренди у 2009 році. Також, просять зобов'язати Сільську раду розглянути на пленарному засіданні чергової сесії з прийняттям рішення, питання про надання їм у власність земельні ділянки площею по 0,030 га для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1, що знаходиться в їх користуванні з 2004 року по сьогоднішній день, та надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою стосовно відведення вказаних земельних ділянок.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні земельні ділянки перебувають в їх користуванні з 2004 року відповідно до договорів оренди землі та у встановленому порядку не вилучалася.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 9 січня 2013 року заборонено Сільській раді та Міськрайонному управлінню Держкомзему у місті Берегово і Берегівському районі вчиняти дії щодо оформлення та видачі державних актів на право власності на землю на підставі Рішень (а.с.136-137).

Справа розглядалася судами неодноразово.

В останнє, рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2018 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила Сільська рада, яка із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги наводячи норми матеріального права та посилаючись на окремі обставини справи стверджують, що норма статті 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №161-XIV) не передбачає автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін, а лише визначає, що в цьому разі договір підлягає поновленню. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення органу місцевого самоврядування.

Вважає, що цей спір є приватно-правовим, а не публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали, в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що Рішеннями земельні ділянки спочатку були передані у власність третім особам, а потім вже надано дозвіл на розроблення технічної документації, тобто такі Рішення прийняті з порушенням вимог статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК). На момент закінчення договорів оренди землі від 29.06.2004 року (далі - Договори), тобто на кінець червня 2009 року, позивачі користувались орендованими ділянками, та в зв'язку із відсутністю заперечень відповідача слід рахувати, що договори між ними були поновлені на той самий строк, і в такому випадку наявність окремого рішення Сільської ради про поновлення договору оренди не потрібно. Іншими словами - для реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки, в разі відсутності заперечень з боку сторін, не потрібно рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

На момент звернення до суду з даним позовом, в силу вимог частин першої і третої статті 33 Закону №161-XIV, статті 764 Цивільного кодексу України позивачі були орендарями спірних земельних ділянок, тому їх права були порушені оскаржуваними рішеннями.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною четвертою статті 13, статтею 14 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частини перша-третя статті 41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з статтею 33 Закону №161-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - закінчення строку дії Договорів) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Статтею 12 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян віднесено до повноважень сільських рад.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що виключно до компетенції сільських рад віднесено вирішення питань регулювання земельних відносин, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської ради.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 ЗК (в редакції станом на жовтень 2011 року), відповідно до якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим (частина 6).

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина 7).

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи (частина 8).

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9).

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Договорів, укладених між Сільською радою та позивачами, останнім було передано в оренду на строк 5 років земельні ділянки площею по 0,0300 га для ведення дачного будівництва на території колишнього пісочного кар'єру (с.Дийда вул.Дачна) (а.с.9-30 т.1).

Рішенням Сільської ради від 12.01.2007 №14 «Про розірвання договорів оренди» Договори розірвано, а спірні ділянки вилучені у позивачів. Однак, постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2008 року у справі №2а-29/08 скасовано останнє рішення в частині вилучення земельних ділянок від позивачів (а.с.31 т.1).

Під час розгляду вказаної справи рішенням Сільської ради від 19.09.2007 №81 орендовані позивачами земельні ділянки були передані у власність громадянам ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у подальшому останні отримали правовстановлюючі документи на землю.

Поряд з цим, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 листопада 2010 у справі №2-14/10 визнано протиправним та скасовано останнє рішення, а також визнано незаконними та скасовано видані вказаним особам державні акти на право власності на земельну ділянку (а.с.32-33 т.1).

01.06.2009 відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок ОСОБА_10 продав ділянку ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 продали свої ділянки ОСОБА_11, а ОСОБА_9 продала ділянку ОСОБА_3

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року у справі №2-109/11 вказані договори купівлі-продажу земельних ділянок визнані нікчемними. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2011 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову до ОСОБА_5 і ОСОБА_11 про визнання нікчемним укладеного між ними 01.06.2009 договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 скасовано, у задоволенні цієї вимоги відмовлено.В решті рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року залишено без змін (а.с.34-36 т.1).

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2011 року у справі №2-666/11 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння (а.с.37 т.1).

Поряд з цим, позивачі зверталися до відповідача із заявами, в яких просили продовжити строк Договорів на 49 років або передати спірні ділянки їм у власність (а.с.38-39 т.1).

23.04.2009 відповідачем за результати розгляду вказаних заяв були прийняті рішення №№ 78, 79 «Про закінчення терміну дії договору оренди землі», згідно яких Сільська рада не продовжила строк дії Договорів. У подальшому з цих же мотивів були прийняті відповідачем рішення від 10.08.2009 №№176, 177від 10.08.2009 «Про закінчення терміну дії договору оренди землі» (87-90 т.1).

23.11.2011 відповідачем прийняті Рішення, якими ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відповідно передано у власність кожному земельні ділянки в розмірі 0,0247 га в АДРЕСА_1 відповідно для індивідуального дачного будівництва (а.с.58-61 т.1).

У липня 2011 позивачі зверталися до відповідача із заявами, в яких просили надати дозвіл на приватизацію спірних земельних ділянок, покликаючись на своє переважне право на підставі Договорів (а.с.42-43 т.1).

Рішеннями №№6, 7 позивачам не надано дозвіл на приватизацію спірних земельних ділянок у зв'язку із закінченням Договорів (а.с.62-63 т.1).

Рішеннями Сільської ради від 12.10.2012 №№43, 44, 45, 46 внесено зміни до Рішень відповідно, якими дано дозвіл ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність відповідних земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва (а.с.92-95 т.1).

Таким чином, предметом спору у цій справі є рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність третіх осіб земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва та відмову позивачам у наданні дозволу на приватизацію цих земельних ділянок, які, на думку позивачів, перебувають в їх правомірному користуванні на підставі договорів оренди землі.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Основного Закону судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З поділу системи судів загальної юрисдикції за принципом спеціалізації випливає поняття цивільної юрисдикції, під якою розуміється компетенція суду щодо вирішення справ у порядку цивільного судочинства.

Судова юрисдикція - це розмежування компетенції між загальними, господарськими та адміністративними судами. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Основними критеріями визначення юрисдикції спорів є характер (предмет) правовідносин, що виникли між сторонами та суб'єктний склад правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року (звернення позивачів до суду (далі - КАС), та частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції (далі - КАС 2017), провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Стаття 2 КАС завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 6 КАС в порядку адміністративного судочинства.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на нижченаведене.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС 2017 передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас за приписами пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС 2017 адміністративною справою визначається переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС 2017).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їх посадовою чи службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується й з положеннями статей 3, 17 КАС, які закріплювали визначення понять справи адміністративної юрисдикції та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Так, у справі, яка розглядається, з огляду на зміст та юридичну природу обставин, описаних у позовній заяві, а також матеріалів, доданих до неї, спір виник щодо правомірності Рішень Сільської ради про передачу у власність третіх осіб земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва та Рішень №6, 7 про відмову позивачам у наданні дозволу на приватизацію цих земельних ділянок, які на той час знаходилась у користуванні позивачів на підставі Договорів, а позивачі уживали передбачені законом заходи для продовження їх дії та отримання таких земельних ділянок у власність.

Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Органи місцевого самоврядування можуть бути як суб'єктами приватних правовідносин, так і суб'єктами публічних правовідносин. Причому правовий статус державних чи місцевих органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права публічно-правового характеру (цивільні чи публічні) вони мають намір реалізувати.

Статтею 80 ЗК установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 ЗК органи місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у відносинах, які склалися між учасниками справи, сільська рада як власник землі вільна у виборі суб'єкта щодо передачі земельної ділянки в приватну власність у порядку, визначеному законом та не здійснює при цьому публічно-владних управлінських функцій. Тому предметом позову є саме перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, що не є предметом розгляду за правилами як КАС так і КАС 2017.

Крім того, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 Конвенції.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року (звернення позивачів до суду), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Подібна норма викладена в частині першій статті 19 ЦПК в редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції.

Спір у справі, що розглядається, стосується права оренди позивачів на земельні ділянки, які є комунальною власністю, а Сільська рада під час здійснення повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Отже, виник спір про цивільне право і подальше оспорювання права на спірні земельні ділянки не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права оренди чи власності на земельні ділянки.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2014 року №21-493а14, 25 травня 2016 року №21-1204а16, 25 жовтня 2016 року справа №815/6901/14, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року справа №363/2449/14-а, 30 травня 2018 року справа №150/928/14-а, 19 червня 2018 року справа №922/2383/16, 20 червня 2018 року справа №727/10968/17.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 238 КАС 2017 суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому частина перша статті 319 КАС 2017 визначає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про закриття провадження у цій справі.

Щодо висновків і мотивів, з яких виходив Львівський апеляційний адміністративний суд при постановленні ухвали від 23 січня 2017 року по цій справі, якою скасовано ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року про закриття провадження у справі, то такі не є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при розгляді справи (а.с.35-38, 90-96 т.2).

Керуючись статтями 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС 2017, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дийдянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2018 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 12 листопада 2018 року.