Справа № 804/2329/18
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2018 року Справа № 804/2329/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
при секретарі Скупейко І.М.
представників позивача ОСОБА_1., ОСОБА_2
представника відповідача Вологжаніної О.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних сил України, третя особа: Гвардійська селищна рада про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -
29 березня 2018 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), треті особи: 1. Генеральний штаб Збройних сил України, 2. Гвардійська селищна рада з вимогами, з урахуванням уточнень, про:
- зобов'язання Міністерства оборони України передати до комунальної власності об'єкти військового майна відповідно до Наказу Міністра оборони України № 569 від 15.09.2011 року з додатком № 1 до цього наказу, який містить перелік військового майна, що передається в комунальну власність територіальної громади смт Гвардійське разом з земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене військове майно;
- стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 2 500 000(два мільйона п'ятсот тисяч) грн.
Представник відповідача -Міністерства оборони України, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила наступне. Житловий фонд смт Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, до якого входить займана позивачем квартира, є військовим майном, що знаходиться в оперативному управлінні військових частин КЕВ м. Дніпра. Відповідно до вимог чинного законодавства рішення про відчуження військового майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відповідного рішення на підставі подання компетентним органом не приймалось. На теперішній час житловий фонд не передано у комунальну власність. Доказів понесення моральної шкоди саме через дії Міністерства оборони позивачем не надано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 р. до участі у справі як другого відповідача залучено Генеральний штаб Збройних сил України.
Представник відповідача - Генерального штабу Збройних сил України, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
01.11.2018 р. від відповідача - Генерального штабу Збройних сил України, надійшов відзив на адміністративний позов. Правова позиція викладена аналогічно відзиву відповідача - Міністерства оборони України.
Представник Гвардійської селищної ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Гвардійською селищною радою надані копії рішеньГвардійської селищної ради про прийняття до комунальної власності територіальної громади військового майна.
Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є мешканцем смт Гвардійського Новомосковського району Дніпропетровської області.
Згідно з ордером №708 від 20.02.1989 року, виданим Гвардійською квартирно-експлуатаційною частиною району, військовослужбовцю ОСОБА_4 та членам його сім'ї: дружині ОСОБА_5, 1960 р.н., синам ОСОБА_6 та ОСОБА_7, надано право на вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.129).
На підставі вказаного ордера між позивачем та Будинкоуправлінням № 1 Гвардійської КЕЧ району укладено договір найму вказаної квартири від 01.01.2003 р., відповідно до п.п. 2.2.8 п. 2.2 якого позивачу надано право на приватизацію найманого житла відповідно до законодавства (т. 2 а.с. 7-8).
Згідно з паспортними даними, 09 березня 1989 року ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.128).
15 вересня 2011 року Міністром оборони України прийнято Наказ № 569 від «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад», в якому зазначено:
«1. Начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України організувати безоплатне вилучення з балансу Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району військового майна та його безоплатну передачу в комунальну власність територіальних громад згідно переліком військового майна, що безоплатно передається в комунальну власність територіальної громади селища Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області (додаток 1 до наказу)…».
В серпні 2013 року начальником Генерального Штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України затверджений «Перелік закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд», яким визначено перелік населених пунктів зі статусом «закрите військове містечко» з приміткою: «житловий фонд зазначених військових містечок не підлягає передачі органам місцевого самоврядування та приватизації», серед яких зазначено смт Гвардійське (військове містечко №4, кількість будинків 81).
16.10.2018 р. ОСОБА_4 звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро з заявою вх. № 2991про оформлення передачі у приватну власність (спільну сумісну) квартири за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до пояснень представника позивача Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпро за результатами розгляду вказаної заяви прийнято рішення про відмову у передачі квартири у власність в зв'язку з наявністю у смт Гвардійське статусу «закритого військового містечка».
Спори громадян з органом приватизації щодо порушення права на приватизацію житла в зв'язку з наявністю, на думку суб'єкта владних повноважень, у населеного пункту статусу «закритого військового містечка» неодноразово були предметом судового розгляду, зокрема, у справах №№ 183/5791/15, 183/6747/15, 183/7852/15, 183/7680/15, 183/328/17 рішення в яких набрали законної сили.
Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 183/7680/15 від 22.07.2016 р. встановлено наступні обставини:
«03.09.2010 року Начальником Генерального штабу - Головнокомандуючим Збройних сил України Педченко Г.М. був затверджений останній чинний (він базується на Наказі Міністра оборони СРСР №75 від 22.02.1977 р.) «Перелік закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд», селище міського типу Гвардійське та Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області не були включені до цього переліку.
На підтвердження того, що смт. Гвардійське не наданий статус закритого військового містечка свідчить і Наказ Міністра оборони № 569 від 15.09.2011 року «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад» з затвердженими переліками військового майна.
Судом встановлено, що законодавством України не визначене юридичне поняття «закрите військове містечко», в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області не має статусу закритого військового містечка.»
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 р. держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 р. приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - цевідчуження квартир (будинків), житлових приміщень у
гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більшенаймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду
на користьгромадянУкраїни.
Державний житловий фонд - цежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Згідно до ч. 1 ст. 3 вказаного Закону України приватизація здійснюється шляхом:
безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 10, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Положенням про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро, затвердженим Наказом начальника Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 15.12.2016 р. № 4 визначено, що зазначений відділ здійснює: безпосередньо квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, дислокованих у межах відповідальності КЕВ Дніпро, казармено-житловим фондом, комунальними спорудами, обладнанням та майном квартирно-експлуатаційної служби, ведення обліку аналіз наявності і стану, правильного та раціонального використання земель, казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання; організацію забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями; організацію технічної експлуатації, поточного ремонту казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання та контроль за їх виконанням., тощо.
На підставі наказу Міністра оборони України № 1 від 03 січня 1993 року «Про приватизацію житлового фонду військовослужбовцями та іншими особами, які проживають в будинках Міністерства оборони України», приватизація житлового фонду проводиться в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», крім того, на квартирно-експлуатаційні частини районів, на обліку яких перебувають квартири (будинки), покладено обов'язок здійснювати приватизацію квартир житлового фонду Міністерства оборони України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд можезахиститицивільне право абоінтересіншим способом, щовстановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів справи та пояснень представників позивача, наданих в судовому засіданні, вбачається, що фактично позивач вважає порушеним право на приватизацію квартири, в якій проживає, та позовні вимоги і доводи позовної заяви спрямовані на захист саме цього права.
При цьому, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.
Право позивача на приватизацію квартири не може бути відновлено шляхом задоволення позовних вимог щодо визначення статусу населеного пункту, де знаходиться квартира, яку бажає приватизувати позивач, оскільки численними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що смт Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області не має статусу закритого військового містечка.
За таких умов, для здійснення приватизації квартири позивачем немає необхідності повторно встановлювати вже встановлені в судовому порядку обставини.
Позивачем, також, заявлено вимогу про зобов'язанняМіністерства оборони України передати до комунальної власності об'єкти військового майна відповідно донаказу Міністра оборони України № 569 від 15.09.2011 року з додатком № 1 до цього наказу.
При цьому, позивачем по справі є громадянин ОСОБА_4, який проживає в квартирі АДРЕСА_1. В додатку № 1 до наказу Міністра оборони України № 569 від 15.09.2011 року зазначено 81 житловий будинок та інші об'єкти.
Таким чином, не передача до комунальної власності територіальної громади, інших об'єктів, крім вказаної квартири, жодним чином не впливає на права та обов'язки ОСОБА_4
Право позивача на приватизацію квартири не може бути відновлено шляхом передачі квартири позивача у комунальну власність.
У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Конвенційний принцип "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
З проаналізованих положень чинного законодавства вбачається, що органом, уповноваженим проводити приватизацію житлового фонду Міністерства оборони України, є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро.
Належним способом захисту є звернення до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства з позовом про оскарження рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро про відмову передачі квартири у приватну власність; визнання за позивачем права на приватизацію квартири; зобов'язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро вжити належних та достатніх заходів щодо передачі квартири у власність, у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян».
Щодо вимог в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Пунктом 3 постанови Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. за № 4 встановлено, що моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
Згідно з абзацом 2 пункту 5 постанови Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. за № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Позивачем в адміністративному позові зазначено та пояснено представниками позивача в судовому засіданні, що ОСОБА_4 тривалий час відчуває моральні страждання через перешкоди з боку Міністерства оборони України у приватизації квартири, де проживає позивач.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро з заявою про оформлення передачі у приватну власність квартири 16.10.2018 р., тобто, після відкриття провадження по справі.
Інших доказів звернення до ОСОБА_4 до Міністерства оборони України та будь-яких суб'єктів владних повноважень з заявами про передачу квартири у власність позивачем не надано.
Позивачем не надано доказів наявності причинного зв'язку між погіршенням стану здоров'я позивача та Міністерством оброни України.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_4 не обґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню.
Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 244, 245, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних сил України, третя особа: Гвардійська селищна рада про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії- відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення буде виготовлено у повному обсязі протягом 10 днів з моменту проголошення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 12 листопада 2018 року.

Суддя О.С. Рябчук