Справа № 826/4231/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

07 листопада 2018 року м. Київ № 826/4231/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про залишення позовної заяви без розгляду у адміністративній справі

за позовомОСОБА_1
до1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 2. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика» Каращенцева Артема Юрійовича
про представники сторін:визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії позивач - ОСОБА_1; представник позивача - ОСОБА_3; відповідачів - не з'явились,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика» Каращенцева Артема Юрійовича про визнання бездіяльністю протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2016 (суддя Мазур А.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 826/4231/16 та призначено до судового розгляду.

29.06.2016 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропущенням встановленого законом строку на звернення до адміністративного суду, вмотивоване тим, що позивач дізнався про порушення свого права в 2013 році, адже з листа АТ «Банк «Таврика» за вих. № 1248/7 від 11.07.2013 вбачається, що його кредиторські вимоги в сумі 175 024,96 грн. на підставі договору банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника В № 002877 від 14 червня 2012 року включені до 7 черги реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

13.12.2016 позивачем було надано письмові пояснення, в яких зокрема містилось обґрунтування поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду, в яких позивач зазначив, що після віднесення ПАТ «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних та призначення тимчасової адміністрації він намагався повернути свій вклад та застосовував різні способи захисту. Крім, неодноразових звернень до відповідачів, позивач також намагався захистити свої інтереси у судовому порядку шляхом звернення до суду.

Зокрема, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2014 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Таврика» про розірвання договору банківського вкладу, повернення грошових коштів, компенсацію понесених витрат та відшкодування моральної шкоди, що в подальшому було оскаржене та залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18.02.2014, а касаційна скарга ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.06.2014 відхилена.

Також, листом № 73 від 10.02.2016 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «АТ «Банк «Таврика» відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо внесення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та про відшкодування коштів за вкладом.

З огляду на вказані обставини, ОСОБА_1 вирішив звернутись до суду з відповідним адміністративним позовом.

Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 10.10.2017 № 5249 справу передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2017 (суддя Пащенко К.С.) судом прийнято справу до провадження та призначено до судового розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 28.11.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не прибули, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, у зв'язку із чим адміністративна справа, з урахуванням приписів ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), розглядається у порядку письмового провадження.

Вирішуючи по суті заявлене Фондом клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, проаналізувавши наведені сторонами обставини та наявні у матеріалах позовної заяви докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є верховенство права.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 6 КАС України).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У рішенні по справі "МірагальЕсколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6§ 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, як випливає з рішення Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Виходячи підстав заявленого позову в їх сукупності, суд, керуючись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовуючи принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, приходить до висновку, що залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду унеможливить доступ останнього до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

За викладеного, судом відхиляється відповідне клопотання відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 122, 240, 241-243, 248 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про залишення позову без розгляду відмовити.

Відповідно до ст. 256 КАС України, ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя К.С. Пащенко