Справа № 1540/4430/18
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4430/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

за участю секретаря - Ляшенко Ю.В.,

за участю сторін: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Вялкової О.В.,

представника третьої особи - Горовенко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за позовом ОСОБА_1 (65074, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 26.07.2018 року щодо відмови у державній реєстрації місця проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 26.07.18 р. Позивачем подано заяву до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини Позивача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою АДРЕСА_1, за якою вона проживає разом з Позивачем.

Рішенням Відповідача від 26.07.18 р. було відмовлено у реєстрації місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі відсутності згоди батька на реєстрацію місця проживання дитини без посилання на норму права.

Позивач вважає зазначене рішення Відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Ухвалою суду від 25.09.2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

11.10.2018 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначив, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Дослідивши документи, надані суб'єктом звернення для отримання зазначеної адміністративної послуги, адміністратор Центру прийняв рішення про відмову у наданні даної адміністративної послуги, у зв'язку з тим, що суб'єктом звернення не подано необхідних документів або інформації (відсутня згода батья на реєстрацію місця проживання дитини.

З наведених підстав Відповідач зазначив, що Департаментом дотримано положення чинного законодавства під час прийняття рішення про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про визнання протиправним рішення та зобов'язання Департаменту як органу реєстрації, зареєструвати місце проживання малолітньої дитини.

В судовому засіданні 07.11.2018 року представник Позивач підтримав адміністративний позов у повному обсязі та просив задовольнити його з підстав, викладених в тексті позовної заяви.

В судовому засіданні 07.11.2018 року представник Відповідача заперечував проти адміністративного позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав, викладених в тексті відзиву.

В судовому засіданні 07.11.2018 року представник Третьої особи просив розглянути справу у відповідності до норм чинного законодавства.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та заперечення на нього, судом встановлено наступне.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24.10.2016 року по справі 521/11376/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1.

Від зазначеного шлюбу Позивач має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, 2003 року народження.

Згідно довідки Ф1 від 09.07.2018р. № 35 ОСОБА_6, 2010 року народження, та ОСОБА_8, 2003 року народження, проживають разом з Позивачем, за адресою: АДРЕСА_1. При цьому Позивач та старша донька ОСОБА_8 зареєстровані за вищезазначеною адресою, а молодша донька ОСОБА_6 не зареєстрована. Згідно тієї ж довідки Ф1 та батько ОСОБА_7 разом з Позивачем не проживає.

Згідно довідки департаменту надання адміністративних послуг № Г5-98907-ф/л від 06.08.2018 р. місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не зареєстроване.

Відповідно до інформаційної довідки № 134662248 від 16.08.2018 р. з ЄДР прав власності на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1.

26.07.18 р. Позивачем подано заяву до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини Позивача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою АДРЕСА_1, за якою вона проживає разом з Позивачем.

Для отримання вказаної адміністративної послуги позивачка надала наступні документи:

заяву про отримання адміністративної послуги від 26.07.2018 р.;

заява про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 26.07.2018 р.;

свідоцтво про народження ОСОБА_6 (серії НОМЕР_2);

квитанцію про сплату адміністративного збору;

паспорт громадянина України ОСОБА_1 (серії НОМЕР_3).

Рішенням Відповідача від 26.07.18 р. було відмовлено у реєстрації місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі відсутності згоди батька на реєстрацію місця проживання дитини.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Департамент при здійсненні своїх повноважень з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання керується Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон) та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207 (далі - Правила).

Так, статтею 6 Закону та пунктом 18 Правил встановлено вичерпний перелік документів необхідний для реєстрації місця проживання малолітньої дитини, а саме:

заяву за формою згідно Правил;

свідоцтво про народження дитини;

квитанцію про сплату адміністративного збору.

У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються:

документ, що посвідчує особу представника;

документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У свою чергу, статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Так, реєстрація місця проживання малолітньої дитини без згоди батька порушує законні права батька дитини, зокрема на визначення місця проживання дитини (ст. 160 СК України), на виховання (ст. 151 СК України), на спілкування (ст. 153 СК України), а також порушує право дитини на належне батьківське виховання, закріплене у статті 152 СК України.

Така ж позиція зазначена в статті 9 Конвенції ООН про права дитини, якою стверджується рівність батьків щодо можливостей на виховання дитини і права на проживання з нею. Аналогічна правова норма викладена в статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», за якою батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Отже, при правовому обґрунтуванні визначення місця проживання дитини з матір'ю без надання згоди другого з батьків необхідно враховувати принцип рівності прав батьків щодо їх дітей, передбаченого чинним національним законодавством України, зокрема і Конвенцією, та не дискримінувати права батька на визначення місця проживання своєї дитини.

В своему позові, Позивач посилається на ст. 3 Конвенції, якою передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увагу приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Так, у розумінні статті 46 Конституції України, соціальний захист (соціальне забезпечення) - система суспільно-економічних заходів, спрямованих на матеріальне забезпечення населення від соціальних ризиків, натомість згідно зі ст. З Закону України реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, дії Департаменту щодо реєстрації місця проживання дитини не стосуються її соціального забезпечення, а отже не спричиняють обов'язку нехтувати встановленим чинним законодавством порядком реєстрації та на власний розсуд застосовувати інші адміністративні заходи.

Крім того, позивач посилаючись у своєму позові на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хабровьскі проти України" від 17.01.2013 р. не вказав, що справа стосується тривалого невиконання органами виконавчої служби України рішення суду, спрямованого на возз'єднання заявника (батька дитини) з донькою, а саме повернення її до Польщі.

Не виконуючи законне рішення суду, органи виконавчої служби України тим самим порушили статтю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушень чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд зазначив, що позитивний обов'язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз'єднатися з їхніми дітьми, та обов'язок національних органів вживати таких засобів, враховуючи при цьому інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

Проте предметом спору по даній справі не є возз'єднання матері та дитини, оскільки, як зазначила сама позивачка, дитина фактично проживає з нею за адресою АДРЕСА_1.

Разом з цим, відповідно до статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином відмова у реєстрації дитини з визначених законом підстав не може бути обмеженням або порушенням права на повагу до приватного і сімейного життя особи, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В той же час реєстрація місця проживання дитини без згоди батька може тлумачитися як порушення статті 9 Конвенції про права дитини, а саме порушенням рівності батьків щодо виховання дитини.

Разом з цим, статтею 161 СК України врегульовано питання стосовно визначення місця проживання дитини, у разі якщо мати та батько не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а саме визначено, що спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Статтею 19 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин розглядаються судами у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, якщо батьки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, (а саме про це свідчить відсутність згоди батька на зняття з реєстрації місця проживання дитини) у тому числі внаслідок того, що мати та батько не спілкуються між собою, то справа щодо визначення місця проживання дітей належить до цивільної юрисдикції.

Суд зазначає, що Відповідачем дотримано всіх вищезазначених умов під час прийняття рішення про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про визнання протиправним рішення та зобов'язання Департаменту як органу реєстрації, зареєструвати місце проживання малолітньої дитини.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланнями на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (65074, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22, ) про визнання протиправним та скасування рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 26.07.2018 року щодо відмови у державній реєстрації місця проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в особі Відділу центру надання адміністративних послуг Малиновського району Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Повни текст рішення складено та підписано 12.11.2018 року.

Суддя А.А. Радчук.

.