Справа № 826/16443/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року

у справі №826/16443/17 (розглянутої у порядку письмового провадження)

за позовом ОСОБА_5

до відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни

третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати протиправними та скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни у формі змін №24 та змін №25 до переліку (реєстру) вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в частині щодо включення заявлених кредиторських вимог на суму 251 830, 81 грн. до кредиторських вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» сьомої черги;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкову Ірину Олександрівну змінити черговість кредиторських вимог ОСОБА_5 на суму 251 830, 81 грн. та віднести їх до кредиторських вимог Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" другої черги.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що кредиторські вимоги ОСОБА_5 випливають із трудових відносин, які склалися між ним та відповідачем та були пов'язані із оплатою праці, відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці», що також підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2015 та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.09.2017 у справі №761/9584/15-ц, крім того, акцептовані вимоги ОСОБА_5 на суму 5 975, 94 грн. були включені до 2 черги кредиторських вимог та виплачені йому у 2015 році, а кредиторські вимоги у сумі 251 830, 81 грн. були включені до 7 черги. Позивач вважає, що заявлені кредиторські вимоги на суму 251 830, 81 грн. також випливають із трудових відносин, а відтак мають відноситися до 2 черги кредиторських вимог.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни у формі змін №24 та змін №25 до переліку (реєстру) вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в частині щодо включення кредиторських вимог ОСОБА_5 на суму 251 830, 81 грн. до кредиторських вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» сьомої черги. Зобов'язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкову Ірину Олександрівну змінити черговість кредиторських вимог ОСОБА_5 на суму 251 830, 81 грн. із сьомої черги та віднести їх до кредиторських вимог Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" другої черги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни було подано апеляційну скаргу, в якій він просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, оскільки відповідач діяв у межах та у спосіб визначений законом. Також відповідач зазначив що відповідно до рішення суду у справі №761/9584/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «КБ «Надра», з останнього стягнуто за роботу у вихідний день (3 443,88 грн.) та індексацію оплати праці за роботу у вихідний день (1 932,06 грн.) - вказані суми входять до структури заробітної плати, а відтак були включені до 2 черги, та відповідно отримані позивачем, однак відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена ст. 117 КЗпПУкраїни (251 830,81 грн.) не входить до структури заробітної плати, тому ця сума була включена до 7, а не до 2 черги.

Позивачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третьою особою було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга обґрунтованою та просить її задовольнити а рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Відповідно до ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом №83 від 16.02.2009 ОСОБА_5 було звільнено з посади, однак при звільненні Публічне акціонерне товариствао "Комерційний банк "Надра" не провело із позивачем розрахунок у повному обсязі, у зв'язку з чим позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28.05.2015 у справі №761/9584/15-ц позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та стягнуто 3 443,88 грн. компенсації за роботу у вихідний день, 1 932,06 грн. компенсації (індексації) втрати частини заробітної плати та 451 148, 27 грн. середнього заробітку за час затримки.

10 липня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни із заявою про задоволення вимог кредитора на суму 456 524, 21 грн., які складаються із зобов'язань, що випливають із трудових відносин та оплатою праці та їх включенням до реєстру акцептованих вимог, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно пояснень позивача, акцептовані вимоги ОСОБА_5 на суму 5 975, 94 грн. (3 443,88 грн. і 1 932,06 грн.) були включені до 2 черги кредиторських вимог та виплачені йому у 2015 році.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.09.2017 у справі №761/9584/15-ц за результатами перегляду справи Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 451 148, 27 грн. до 257 206, 75 грн.

23 жовтня 2017 року позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни із заявою, в якій зазначає, що грошова сума у розмірі 251 830, 81 грн. є сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку, відноситься до розділу «Оплата праці», а відтак підлягає виплаті останньому в 2 черзі кредиторських вимог.

Із витягу змін №25 до переліку (реєстру) вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», позивачу стало відомо, що його заявлені вимоги на суму 251 830, 81 грн. було включено до 7 черги вимог кредиторів.

Вважаючи рішення відповідача протиправним та такими, що порушує вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивач звернувся з даним позовом до суду.

В своїй позовній заяві позивач оскаржує рішення відповідача щодо включення заявлених кредиторських вимог позивача на суму 251 830,81 грн. до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до сьомої черги.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

31. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У п. 3 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України міститься визначення адміністративний суд, згідно з яким це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудності.

Суд першої інстанції розглядаючи справу виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування рішення відповідача щодо включення заявлених кредиторських вимог позивача на суму 251 830,81 грн. до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до сьомої черги, тоді як на його думку їх необхідно віднести до другої черги.

Колегія суддів звертає увагу, що в межах таких позовних вимог позов не може бути розглянутий за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства).

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до норм ст. 2, 3, 4, 37, 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Отже, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог особи до суб'єкта господарювання - Банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договору, уповноважена особа Фонду та Фонд діють як представники сторони договірних відносин.

Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Враховуючи викладене та з огляду на суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки суду першої про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства є помилковим.

Таким чином, зазначений спір підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок щодо визначення юрисдикції адміністративних судів міститься у постанові Верховного Суду у справі №826/7851/15 від 02 листопада 2018 року.

Більш того колегія суддів звертає увагу, що відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду у справі №127/10129/17 від 29 серпня 2018 року, про зобов'язання включити до реєстру акцептованих вимог кредиторів вимоги звільненого працівника банку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є публічно-правовим і має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу.

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржувані правовідносини пов'язані з трудовим правом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з &l

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сутяжник проти Російської Федерації» від 23.07.2009, оскільки зазначене рішення підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст. 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 246, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року - скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_5 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язати вчинити дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 14 листопада 2018 року.