Справа № 815/1824/18
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1824/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.
Час та місце ухвалення судового рішення « 14:02», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 26.07.2018р.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Крусян А.В.

уддів: Градовський Ю.М. , Яковлєв О.В.

за участю секретаря судового засідання Апексімова І.С.,

представника відповідача Топової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

20.04.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення від 06.03.2018р. №83-18 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на п.6.6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.09.2011 року №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 05.10.2011 року за №1146/19884, звертаючи увагу на те, що ДМС України вирішила питання про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через 1 рік після постановлення ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду про залишення без змін постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017 року у справі №815/7245/16 щодо визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області №228 від 29.11.2016 року та зобов'язання останнього прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент прийняття ДМС України спірного рішення №83-18 (06.03.2018 року) та на момент звернення до суду з даним позовом, розгляд справи №815/7245/16 в касаційній інстанції призначений не був.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2018р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом вимог закону, внаслідок чого просив рішення суду скасувати та прийняте нове про задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, є громадянином Афганістану. /т.1 а.с.106/

25.10.2016р. позивач автомобільним транспортом нелегально прибув в Україну. /т.1 а.с.108/

18.11.2016р. позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи це неможливістю повернення на батьківщину в зв'язку з неодноразовими погрозами від талібів, які вбили його друзів.

Відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з урахуванням результатів співбесід та вивчення наданих позивачем доказів, на підставі висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято наказ від 29.11.2016 року №228 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». /т.1 а.с.133/

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017 року, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 року, у справі №815/7245/16 визнано неправомірним та скасовано наказ від 29.11.2016 року №228 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»; зобов'язано ГУДМС прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено наказ від 21.06.2017 року про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, особова справа №2016OD190. /т. 1 а.с. 161/

Особова справа ОСОБА_1 разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлена до Державної міграційної служби України.

Рішенням ДМС України від 06.03.2018 року №83-8 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 цього Закону, відсутні. /т.1 а.с.66/

Підставою для прийняття цього рішення, відповідно до матеріалів особової справи стало те, що необхідних аргументів та доказів на підтвердження обставин, що свідчили б про загрозу життю позивача на батьківщині не встановлено, а небажання повертатися до країни громадянської належності у зв'язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. /т.1 а.с.69-85/

На підставі зазначеного рішення 06.03.2018р. винесено повідомлення №457 про відмову ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.1. а.с 12/

Не погоджуючись з рішенням міграційної служби щодо відмови у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи, дійшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п. 13 ч. 1 цієї статті.

Відповідно до п.13 цієї ж статті особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану та обґрунтованих пояснень позивач не навів. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірного переслідування.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу» «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Позивач прибув в Україну 25.10.2016 року, однак з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше звернувся зі зволіканням 18.11.2016 року, після того як відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 068952 від 18.11.2016 року за перебування іноземця в Україні нелегально з 03.11.2016 року. /т.1 а.с.187/

Тобто, ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» звернувся за захистом більш як через п'ять робочих днів після перетину українського кордону.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

Як вбачається з протоколів співбесіди, ОСОБА_1 знаходився протягом деякого часу у м. Кабул (Афганістан) і жодних переслідувань не зазнавав. Тобто, фактично позивач мав альтернативу внутрішнього переміщення, беручи до уваги небажання заявника повертатись до регіону постійного проживання (пров.Гільменд, Афганістан).

Окрім того, як зазначено самим позивачем під час співбесід, його рідним, які проживають в пров.Гільменд фактично нічого не загрожує.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв'язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

За таких обставин колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадської належності.

Таким чином, оскільки позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, його життю і здоров'ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому він не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, отже його заява є явно необґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14.11.2018 року.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.