Справа № 1440/1921/18
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2018 р. № 1440/1921/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 54058
до відповідача:Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030
про:визнання протиправним та скасування рішення № 244,

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (надалі - ДПІ або відповідач) № 244 про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку.

В обґрунтування вимог ФОП ОСОБА_1 зазначила, що, за відсутності у позивача податкового боргу, у ДПІ не було підстав для прийняття вказаного рішення.

У відзиві на позовну заяву (арк. спр. 53-55) ДПІ вказала, що підставою для анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку була наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів. Так, «… станом на перше число січня-червня 2017 року згідно картки особового рахунку платника податку існував борг по єдиного податку з фізичних осіб (код платежу 18050400) та на 01.06.2017р. складав 12 007,72 грн. …». Відповідач також зазначив «… згідно квитанцій від 18.08.2016, 28.10.16, 16.02.17, 18.05.17, 18.08.17, 16.11.17, 15.02.18 Позивач сплатив грошове зобов'язання, але на рахунок для фізичних осіб підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність (єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування). Таким чином, оскільки кошти не надійшли до відповідного рахунку бюджетної класифікації, то у Позивача існує борг по єдиного податку з фізичних осіб у сумі 12 007,72 грн. … позивачу направлена податкова вимога від 24.01.2018 № 2887-17 …».

В судовому засіданні 02.10.2018 представник позивача вимоги адміністративного позову підтримав, представник ДПІ просила у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 02.10.2018 суд відклав розгляд справи на 16.10.2018 та зобов'язав відповідача не пізніше 15.10.2018 надати суду:

письмові пояснення щодо суми податкового боргу позивача (5 581,73 грн.) станом на 31.12.2016. У поясненнях вказати, з якого податку і коли виник борг. Пояснення обґрунтувати нормами Податкового кодексу України та підтвердити належним чином засвідченими копіями документів;

письмові пояснення щодо сплачених позивачем 16.10.2017 та 18.05.2017 сум 3 266,78 грн. та 3 159,21 грн. відповідно. У поясненнях вказати, яким чином були враховані вказані суми, та вказати причини, з яких ці суми не були враховані у сплату визначених позивачем зобов'язань з єдиного податку;

належним чином засвідчені копії податкових декларації позивача з єдиного податку та квитанцій № 67550539, № 87961334, № 13196341, № 37187888, № 3194114, № 3376148Ю № 3579378, що їх позивач додала до заяви від 22.06.2018; підтвердження або спростування інформації щодо надміру сплачених позивачем коштів в сумі 24 267,57 грн.;

пояснення щодо результатів розгляду заяви позивача від 22.06.2018. Пояснення підтвердити документально.

Відповідач ухвалу суду від 02.10.2018 отримав 08.10.2018.

12.10.2018 до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання «… у зв'язку з необхідністю більш тривалого часу для підготовки та надання обґрунтованих пояснень по справі …».

В судове засідання 16.10.2018 представник відповідача не прибув.

Оскільки, згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, суд ухвалою від 16.10.2018 відклав розгляд справи на 30.10.2018 та повторно зобов'язав відповідача надати (не пізніше 29.10.2018) пояснення та докази, що були зазначені в ухвалі від 02.10.2016.

Ухвалу від 16.10.2018 відповідач отримав 19.10.2018

Вимоги суду відповідач не виконав, в судове засідання представника не направив.

Дослідивши письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

04.12.2012 позивачу (на той час її прізвище було Карпій) було видано свідоцтво платника єдиного податку серії Б № 869622 (арк. спр. 13).

У декларації з єдиного податку за півріччя 2016 року (дата подачі - 27.07.2016) позивач визначила суму податкового зобов'язання - 2 779,44 грн. Згідно з квитанцією № 67550539, вказану суму позивач сплатила 18.08.2016, тобто в межах строку, встановленого пунктом 295.3 статті 295 (з урахуванням підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49) Податкового кодексу України (арк. спр. 25, 26).

У декларації з єдиного податку за три квартали 2016 року (дата подачі - 28.10.2016) позивач визначила суму податкового зобов'язання - 3 555,48 грн. Згідно з квитанцією № 87961334, вказану суму позивач сплатила 28.10.2016, тобто в межах строку, встановленого пунктом 295.3 статті 295 (з урахуванням підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49) Податкового кодексу України (арк. спр. 27, 28).

У декларації з єдиного податку за 2016 рік (дата подачі - 03.02.2017) позивач визначила суму податкового зобов'язання - 3 266,78 грн. Згідно з квитанцією № 13196341, вказану суму позивач сплатила 16.02.2017, тобто в межах строку, встановленого пунктом 295.3 статті 295 (з урахуванням підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49) Податкового кодексу України (арк. спр. 29, 30).

У декларації з єдиного податку за перший квартал 2017 року (дата подачі - 04.05.2017) позивач визначила суму податкового зобов'язання - 3 159,21 грн. Згідно з квитанцією № 37187888, вказану суму позивач сплатила 18.05.2017, тобто в межах строку, встановленого пунктом 295.3 статті 295 (з урахуванням підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49) Податкового кодексу України (арк. спр. 31, 32).

В усіх квитанціях призначенням платежу вказаний єдиний податок.

30.06.2017 посадова особа ДПІ склала акт про результати камеральної перевірки щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування (№ 184/14-04-13-01-00/3, надалі - Акт, арк. спр. 56). Відповідно до викладеного в акті, було встановлено «… наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів … 12007,72 грн. …».

Рішенням відповідача № 224 (надалі - Рішення, арк. спр. 57) позивача було виключено з реєстру платників єдиного внеску. Правовою підставою для виключення в Рішенні вказаний абзац третій пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України.

Акт та Рішення позивач не отримала (арк. спр. 58).

Відповідно до викладеного в позовній заяві, позивач в період з 18.08.2016 по 15.02.2017 помилково сплачувала єдиний податок «… на рахунок 1404, відкритий в ГУ ДКСУ у Миколаївській області, код отримання 39503170, замість рахунку 0003, відкритого в ГУ ДКСУ у Миколаївській області, код отримання 37992781 …».

22.05.2018 позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила перерахувати сплачену за шістьома квитанціями (в тому числі тими, що вказані вище) суму 24 267,57 грн. з рахунку № 1404 на рахунок 0003 (арк. спр. 11).

Про факт прийняття відповідачем Рішення позивач, як вказано у позові, дізналася лише 19.06.2018.

Доказів направлення позивачу відповіді на заяву від 22.05.2018 відповідач не надав.

26.06.2018 адвокат позивача звернувся до ГУ ДФС з приводу надання належним чином засвідчених копій Акта та Рішення (арк. спр. 16).

Після отримання зазначених документів, адвокат позивача 13.07.2018 подав до ГУ ДФС скаргу, в якій просив скасувати Рішення (арк. спр. 21).

У листі від 27.07.2018 № 10463/10/14-29-13-01024 «Про розгляд скарги» (арк. спр. 22-23) ГУ ДФС вказало на правомірність Рішення (оскільки позивач не здійснила оплату за вірними реквізитами) та зазначило, що «… наказом Міністерства фінансів України від 14 січня 2011 року №11 «Про бюджету класифікацію» із змінами і доповненнями затверджено Класифікацію доходів бюджету по єдиному податку. Фізичні особи - підприємці - платники єдиного податку сплачують єдиний податок за таким кодом 18050400 - єдиний податок з фізичних осіб. Таким чином, якщо платник податків невірно заповнив реквізити платіжних документів або помилково спрямував кошти на невідповідний код бюджетної класифікації, кошти не надійдуть до відповідного рахунку бюджетної класифікації, а отже не буде погашена сума грошового зобов'язання платника податків …».

Відповідь на адресовану ДПІ заяву позивача від 22.05.2018 надало ГУ ДФС.

Так, у листі від 09.07.2018 № 9695/10/14-29-13-01-30 (арк. спр. 24) ГУ ДФС, з посиланням на затверджений наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 № 6 «Порядок зарахування в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів», вказало на відсутність підстав для повернення позивачу сплачених коштів.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до підпункту 3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, встановлених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.

Підпунктом 8 підпункту 298.3.2 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України встановлено, що платники єдиного податку зобов'язані перейти на оплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

У відзиві ДПІ визнала факт своєчасного перерахування позивачем сум, що відповідають показникам податкових декларацій, проте вказала, що «… кошти не надійшли до відповідного рахунку бюджетної класифікації …».

В зв'язку з тим, що сплачені позивачем кошти не були відображені в ІКП позивача, ДПІ встановила наявність податкового боргу станом на 01.01.2016 та на 01.04.2018, що стало підставою для прийняття Рішення.

На думку суду, Рішення відповідача є протиправним.

Відповідно до визначення, наведеного у підпункті 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Грошове зобов'язання платника податків, згідно з підпунктом 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, - сума коштів, яку платник податків повинен сплати до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вказано у пункті 10.5 статті 10 Податкового кодексу України, зарахування місцевих податків та зборів (до яких належить зокрема єдиний податок) до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Відповідно до частини п'ятої статті 78 Бюджетного кодексу України, податки і збори та інші доходи місцевого бюджету визнаються зарахованими до місцевого бюджету з дня зарахування відповідно на єдиний казначейський рахунок та рахунки, відкриті в установах банків державного сектору згідно з частиною другою цієї статті, і не мажуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

ДПІ не спростувала доводів позивача (та їх документального підтвердження) щодо своєчасної та повної сплати позивачем відповідних сум єдиного податку до відповідного бюджету та зарахування цих сум на єдиний казначейський рахунок.

Суд відхилив доводи відповідача про те, що неправильне зазначення позивачем коду бюджетної класифікації свідчить про несплату нею грошового зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 8 Бюджетного кодексу України, бюджетна класифікація є обов'язковою для застосування всіма учасниками бюджетного процесі в межах бюджетних повноважень. Частиною третьою статті 19 Бюджетного кодексу України встановлено, що учасниками бюджетного процесу є органи, установи та посадові особи, наділені бюджетними повноваженнями (правами та обов'язками з управління бюджетними коштами). Позивач не є учасником бюджетного процесу, тому на неї не покладений обов'язок щодо застосування бюджетної класифікації.

З урахуванням викладеного, суд визнав висновки Акта такими, що не відповідають дійсності.

Крім того, суд, при вирішенні справи, врахував таке.

Відповідно до пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України, контролюючі органи зобов'язані зокрема:

діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами;

забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій;

забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень;

не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій;

коректно та уважно ставитися до платників податків.

Обставини справи свідчать, що ДПІ неналежним чином виконала обов'язки контролюючого органу.

Так, відповідно до підпункту 1 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 «Про деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету», органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, зобов'язані забезпечити відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного та місцевих бюджетів податків, зборів, платежів та інших доходів, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників з метою забезпечення повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

Відповідач, який володів інформацією про те, що протягом декількох послідовних податкових періодів позивач у квитанціях зазначала «невідповідний код бюджетної класифікації», що призвело до відображення в ІКП інформації про податковий борг, яка не відповідає дійсним обставинам, фактично допустив порушення прав позивача.

Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до чинного до 08.09.2017 «Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків», затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 № 576, податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів (пункт 3.2 розділу ІІІ); при формуванні податкових вимог їм автоматично присвоюється порядковий номер за певний рік, який заноситься до відповідного реєстру податкових вимог (пункт 4.2 розділу IV); після формування податкової вимоги та внесення даних до відповідного реєстру в той самий день податкова вимога передається структурному підрозділу, до функцій якого належать приймання, реєстрація та обробка вхідної і вихідної кореспонденції, для надсилання (вручення) платнику податків (пункт 4.3 розділу IV); структурний підрозділ, до функцій якого належать приймання, реєстрація та обробка вхідної і вихідної кореспонденції, у день отримання податкової вимоги від податкового керуючого надсилає (вручає) податкову вимогу платнику податків (пункт 4.5 розділу IV).

Згідно з викладеним в Акті, податковий борг у позивача виник 01.01.2017, проте, в порушення зазначених норм, податкову вимогу було сформовано лише 24.01.2018. Ця обставина свідчить або про недостовірність викладеної в Акті інформації, або про неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків. Своєчасне формування та вручення позивачу податкової вимоги (відповідно, за наявності податкового боргу) дозволило б уникнути ситуації, яка формально надала відповідачу право прийняти Рішення.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема:

на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

добросовісно;

розсудливо;

пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Вказаним критеріям Рішення не відповідає.

Як вказано у частині другій статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірність Рішення, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Судовий збір розподіляється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 139, 241-243, 246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізична особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 54058, РНОКПП НОМЕР_1) до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030, ідентифікаційний код 39554010) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати прийняте Державною податковою інспекцією у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області рішення № 244 про виключення з 30.06.2017 з реєстру платників єдиного податку ОСОБА_1.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030, ідентифікаційний код 39554010) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 54058, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 1762 грн., що був сплачений платіжною квитанцією від 10.08.2018 № 0.0..1.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна