Справа № 802/1624/18-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 листопада 2018 р. Справа № 802/1624/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бершадського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Бершадського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що 28.12.2017 звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на пять років у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Розпорядженням за № 7 від 28.03.2018 відповідач відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку мотивуючи відмову тим, що періоди роботи позивача на ФГ «Перепел» з 01.03.2000 по 24.01.2003 та з ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» з 01.07.2010 по 31.12.2010, з 01.03.2011 по 31.12.2011, оскільки відсутні дані про сплату внесків на соціальне страхування вказаними роботодавцями. Позивач не погоджується з такою позицією органу Пенсійного фонду, посилаючись на те, що за час роботи на ФГ «Перепел» та ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» він підлягав державному соціальному/пенсійному страхуванню, йому нараховувалась заробітна плата, з якої утримувались податки та страхові внески.

Ухвалою від 11.06.2018 відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

02.07.2018 від відповідача до суду за вх. №26888 надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову. У відзиві відповідач посилався на те, що розмір пенсії визначається згідно ст:27 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» як добуток заробітної плати, визначеної відповідно до ст.40 Закону, з якої обчислюється пенсія та коефіцієнту страхового стажу застрахованої особи, визначеного відповідно до ст. 25 Закону. Дана норма є діючою, та не визнана неконституційною.

З огляду на викладене представник відповідача зауважив, що позивач звернувся до управління 28.12.2017, та з метою підтвердження стажу надав трудову книжку в якій зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах, зокрема, із фермерським господарством Перепел з 01.03.2000 по 24.01.2003 та з ВАТ Ладижинський завод силікатної цегли з 01.07.2010 по 31.12.2010 та з 01.03.2011 по 31.12.2011. Разом з тим, наголосив, що згідно ч.3 ст.64 Закону України Про фермерське господарство № 973- IV від 19.06.2003, час роботи у фермерському господарстві та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом) зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування.

При цьому, позивачем не надано документів, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування за період його роботу у фермерському господарстві Перепел. В системі персоніфікованого обліку відомостей застрахованих осіб відсутні дані по позивачу по ФГ Перепел за весь вказаний період, а саме з 01.03.2000 по 24.01.2003) , також в матеріалах пенсійної справи відсутні дані щодо підтвердження сплати внесків на соціальне страхування роботодавцем. Дані про сплату страхових внесків ВАТ Ладижинський завод силікатної цегли теж відсутні.

З огляду на відсутність доказів сплати зазначеними підприємствами страхових внесків за вказані позивачем періоди відсутні, такі періоди згідно чинного законодавства до загального трудового стажу роботи не можуть бути зараховані.

В судовому засіданні призначеному на 02.07.2018 судом оголошено перерву до 30.07.2017.

30.07.2017 судом, з метою надання сторонам часу для примирення, за їх спільним клопотанням, постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до 04.09.2018.

Ухвалою від 04.09.2018 розгляд справи було відкладено до 27.09.2018, з підстав неявки в судове засідання представників сторін та отримання від останніх обґрунтованих клопотань про неможливість прибути в судове засідання та відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 27.09.2018 витребувано в відповідача додаткові докази, в звязку з чим, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та призначено підготовче судове засідання на 26.10.2018.

Ухвалою від 26.10.2018 відкладено підготовче судове засідання на 13.11.2018 з підстав визначених ч. 2 ст. 205 КАС України.

В судове засідання призначене на 13.11.2018 сторони не зявились подали спільне клопотання за вх. №51538 від 13.11.2018 про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи по суті на 13.11.2018.

Крім того, представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи без його присутності. Окремо зазначив що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача через канцелярію суду також подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що заперечує щодо заявлених позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву (запереченнях).

Оскільки сторони надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, та в судове засідання не прибули сторони, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, для розгляду справи немає перешкод та її розгляд здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ч.9 ст. 205 КАС України.

Ухвалою від 13.11.2018 судом закрито підготовче судове засідання та вирішено розгляд по суті провести в порядку письмового провадження того ж дня.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 є особою на яку поширюється дія Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується посвідченням громадянина, який постійно проживав на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії В-І №317074. (а.с. 9).

Згідно даних трудової книжки позивача АТ-ІХ № 8804799 від 01.03.2000, його загальний трудовий стаж складається із служби в армії, допомоги по безробіттю та роботи в наступних підприємствах: ФГ «Перепел»; Ладижинській ТЕС; ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли»; Відокремленому підрозділу «Промислово-виробничий комплекс» ПАТ «Миронівський хлібопродукт»; відокремленому підрозділі «Птахофабрика «Вінницький бройлер» ПАТ «Миронівський хлібопродукт»; філії «Птахокомплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика»; ПАТ «Миронівський хлібопродукт» відокремлений підрозділ «Птахофабрика «Вінницький бройлер» департаменту по виробництву залізобетонних виробів (а.с. 13-23).

Загальний стаж роботи на вказаних підприємствах згідно даних трудової книжки склав 14 років 6 місяців 13 днів, а період виплат допомоги по безробіттю - 4 місяці 18 днів.

Таким чином, з урахування служби в армії за даними трудової книжки загальний трудовий стаж для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 становить 16 років 10 місяців 21 день.

В звязку з цим, 28.12.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на пять років у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 12).

Розпорядженням за № 7 від 28.03.2018 відповідач відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку мотивуючи відмову тим, що періоди роботи позивача на ФГ «Перепел» з 01.03.200 по 24.01.2003 та в ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» з 01.07.2010 по 31.12.2010, з 01.03.2011 по 31.12.2011, оскільки відсутні дані про сплату внесків на соціальне страхування вказаними роботодавцями. Позивач не погоджується з такою позицією органу Пенсійного фонду, посилаючись на те, що за час роботи на ФГ «Перепел» та ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» він підлягав державному соціальному/пенсійному страхуванню, йому нараховувалась заробітна плата, з якої утримувались податки та страхові внески (а.с. 10).

Не погодившись з такою відповіддю, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

При цьому, положеннями ст.8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

В той же час, положеннями ч.3 ст.4 Закону №1058-IV передбачено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 не менше 25 років (ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV).

Згідно з ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 у період з 01.03.2000 по 24.01.2003 працював водієм ФГ "Перепел".

Однак, відповідач розпорядженням за № 7 від 28.03.2018 відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком, в тому числі, оскільки період роботи в фермерському господарстві " Перепел " з 01.03.2000 по 24.01.2003 не зараховано до стажу роботи.

Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що вказаний період з 01.03.2000 по 24.01.2003 неможливо зарахувати, оскільки, за ФГ "Перепел" відсутні будь-які документи щодо сплати внесків на соціальне страхування, з огляду на наступне.

Так, у своїй відмові відмови відповідач посилається на положення п.3 ст. 34 Закону України "Про фермерське господарство" №974 від 19.06.2005.

Даний Закон набрав чинності з 29.07.2003, а відтак не підлягає застосуванню до періоду з 2000 року по січень 2003 року. Натомість у вказаний період діяли норми Закону України Про селянське (фермерське) господарство від 22.6.1993.

Згідно з ст. 28 ЗУ Про селянське (фермерське) господарство, який діяв на час виникнення правовідносин, особи, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом), та члени селянського (фермерського) господарства починаючи з 16-річного віку підлягають пенсійному забезпеченню нарівні з працівниками сільського господарства, а також загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття і загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, відповідно до законодавства.

Селянське (фермерське) господарство реєструється як платник збору на обов'язкове державне пенсійне страхування в органах Пенсійного фонду України за своїм місцем розташування, у встановленому порядку сплачує збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з усіх видів заробітку за членів селянського (фермерського) господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), а також як платник страхових внесків з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування, зазначених у частині першій цієї статті, сплачує страхові внески у встановленому законодавством порядку.

Час роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків (збору) на соціальне страхування.

Членам селянського (фермерського) господарства та особам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування одержуваного заробітку (доходу).

Вищевказаний закон втратив чинність 29.07.2003 з набранням чинності ЗУ Про фермерське господарство.

При цьому, за правилами ч. 2 ст. 27 ЗУ Про селянське (фермерське) господарство, новостворені селянські (фермерські) господарства звільнялись від оподаткування на 3 роки, а в трудонедостатніх селах - на 5 років. Дана норма вказаного закону продовжує діяти і тепер.

Дана норма аналогічно регламентувалась у ст. 19 Законом України Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві №400-ХІІ від 17.10.1990.

Колективні сільськогосподарські, рибальські, міжгосподарські сільськогосподарські підприємства та організації, радгоспи та інші сільськогосподарські товариства колективної та приватної власності, селянські (фермерські) господарства і створені на їх базі асоціації, господарські товариства, селянські спілки звільняються від оподаткування доходів, одержаних від сільськогосподарської та несільськогосподарської діяльності, крім випадків, передбачених іншими актами законодавства.

Новостворені селянські (фермерські) господарства звільняються від оподаткування на 3 роки, а в трудонедостатніх селах - на 5 років.

Члени селянських (фермерських) господарств звільняються від сплати прибуткового податку з доходів, одержуваних ними від роботи в цих господарствах.

Окрім того, ст. 34 Закону України Про фермерське господарство члени фермерського господарства і особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і пенсійному забезпеченню в порядку, встановленому законом.

Фермерське господарство у встановленому законом порядку реєструється як платник внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в органах Пенсійного фонду України і Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Час роботи у фермерському господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування.

Членам фермерського господарства та особам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування одержуваного заробітку (доходу).

Отже з аналізу ст. 28 ЗУ Про селянське (фермерське) господарство та ст. 34 ЗУ Про фермерське господарство, випливає, що їхньою основною метою є забезпечення основного конституційного принципу громадянина, гарантованого ст. 46 Конституції України - громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Враховуючи вказане, ст. 28 ЗУ Про селянське (фермерське) господарство та ст. 34 ЗУ Про фермерське господарство закріплено обов'язок, а не право, селянського (фермерського) господарства сплачувати за осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом) внески (збір) на соціальне страхування.

Законами Про селянське (фермерське) господарство та ЗУ Про фермерське господарство передбачено, що селянське фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи. Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа.

Отже відповідальність за своєчасну сплату внесків (збір) на соціальне страхування за осіб, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом) покладається на голову фермерського господарства (засновника або іншу визначену Статутом особу), а тому не сплата таких внесків не може позбавити громадян їх конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсій за віком відповідно до ЗУ Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

В свою чергу, позивач, як застрахована особа не впливає на сплату страхових внесків ФГ "Перепел", а відтак не сплата останнім вказаних внесків не може позбавляти позивача в отриманні пенсії.

При цьому, фермерське господарство, як юридична особа є страхувальником (роботодавцем) для фізичних осіб, які працюють у ньому на умовах трудового договору (контракту) і зобов'язано нараховувати на суми фактичних витрат на оплату праці найманих працівників внески на соціальне страхування та сплачувати їх у встановлені строки та в повному обсязі. Обовязок по контролю за нарахуванням внесків та їх сплатою у зазначений вище період було віднесено до функцій пенсійного органу, відповідно працівник господарства не міг контролювати правильність та своєчасність сплати роботодавцем соціальних внесків, а відтак, займаючись в спірний період суспільно корисною працею, не повинен зазнавати негативних наслідків, що полягають в обмеженні його права на пенсію.

Окрім того, абз. 5 пунктом 1 ст. 40 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування визначено, що заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Таким чином Закон України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не ставить в залежність право застрахованої особи на отримання пенсії від сплати страхових внесків страхувальником.

Одночасно, судом береться до уваги, що згідно детальної інформації про юридичну особу та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ФГ "Перепел" зареєстровано 12.12.1996у, про що внесено запис про державну реєстрацію в Єдиний державний реєстр про включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу 03.02.2005 за № 0 000035.

Також, згідно відомостей ЄДР останній містить запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи віл 15.05.2007 за номером 4000035.

В контексті наведеного слід зазначити, що у спірний період діяв саме Закон України "Про селянське (фермерське) господарство", у відповідності до статті 9 зазначено, що державна реєстрація селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідною Радою народних депутатів.

В звязку із чим, запис в Єдиний державний реєстр про включення ФГ "Перепел" до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу здійснено саме 03.02.2005.

На ряду із цим, суд відхиляє посилання відповідача на відсутності в архівних установах на зберіганні документів від фермерського господарства "Перепел" про стаж роботи ОСОБА_1 та його заробітну плату, з огляду на таке.

Згідно з ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року № 162, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці та соцполітики № 259/34/5 від 08 червня 2001 року, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з трудовою книжкою в період з 01.03.2000 по 24.01.2003 ОСОБА_1 працював водієм в СФГ "Перепел". Дані записи скріплені печаткою фермерського господарства та завізовані підписом керівника ОСОБА_2, відомості про якого внесено до запису в Єдиний державний реєстр про ФГ.

За наведеного, з метою захисту прав та основоположних свобод позивача необхідним є зарахувати до загального стажу роботи ОСОБА_1 працю в фермерському господарстві "Перепел" за період з 01.03.2000 по 24.01.2003.

Також, надаючи оцінку твердженням відповідача щодо відсутності підстав в зарахування до страхового стажу роботи позивача період його праці в ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» в періоди з 01.07.2010 по 31.12.2010 та з 01.03.2011 по 31.12.2011, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач дійсно працював на в ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» у вказаний період, про що свідчить запис у трудовій книжці. Як вказав в позовній заяві позивач, заробітна плата йому була виплачена в повному обсязі з відрахуванням суми податків.

Також, згідно наявних в матеріалах справи доказів, зокрема згідно детальної інформації про юридичну особу та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань судом встановлено, що станом на час розгляду справи в суді ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» перебуває в стані припинення.

Згідно відомостей, що містяться в єдиному державному реєстрі судових рішень, 31 жовтня 2016 року ухвалою Господарського суду Вінницької області порушено провадження у справі №902/839/16 про банкрутство публічного акціонерного товариства «Ладижинський завод силікатної цегли»

Згідно ухвали Господарського суду Вінницької області від 07.12.2016, задоволено заяву Управління Пенсійного фонду України в м. Ладижин Вінницької області № 1121/06-31/09 від 07.11.2016 про визнання кредиторських вимог до боржника та включення до складу кредиторів у справі № 902/839/16 повністю. Крім того, визнано грошові вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Ладижин Вінницької області до публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" () по справі № 902/839/16 у розмірі 3 390 837,91 грн., з яких: 1 435 763,63 грн., 1 955 074,28 грн. та у розмірі 2756,00 грн. - судового збору за подання заяви про визнання кредитором (перша черга задоволення).

Таким чином, несплачені роботодавцем позивача - ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» суми страхових внесків включені до кредиторської заборгованості товариства та будуть стягнуті з останнього в порядку черговості, встановленої ухвалою Господарського суду Вінницької області від 07.12.2016.

Відповідно до частини 10 статті 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Таким чином, обов'язок щодо сплати страхових внесків покладено на роботодавця сплата внесків здійснюється одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), при цьому у випадку порушення законодавства про сплату страхових внесків до страхувальників може бути застосовано фінансові санкції передбачені законом.

Несплата страхувальником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не може слугувати підставою для відмови ОСОБА_1, як застрахованій особі в зарахуванні періоду, за який такі внески не було сплачено, до страхового стажу, що враховується при призначенні чи перерахунку моєї пенсії. Оскільки, стаття 24 Конституції України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Положеннями статті 46 Конституції України гарантовано право особи на соціальний захист, що включає і право на забезпечення громадян у старості. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ та організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

З огляду на викладене суд вважає, що відмова відповідача, викладена у розпорядженні №7 від 28.03.2018 щодо включення до страхового стажу позивача період його роботи в ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» з 01.07.2010 по 31.12.2010 та з 01.03.2011 по 31.12.2011 з підстав несплати останнім страхових внесків є протиправною та такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

За наведеного, з метою захисту прав та основоположних свобод позивача необхідним є зарахувати до загального стажу роботи ОСОБА_3 працю в селянському фермерському господарстві "Перепел" за період з 01.03.200 по 24.01.2003 та в ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» за періоди з 01.07.2010 по 31.12.2010 та з 01.03.2011 по 31.12.2011, що дає йому право на призначення пенсії.

Також, слід зазначити, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якою потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на призначення та виплату пенсії із зменшенням пенсійного віку на 2 роки, та додатково 1 рік за 3 роки проживання роботи, але не більше 5 років, яка провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Наявність посвідчення серії В-І № 317074 від 20.04.1994 громадянина який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, категорія 4, виданого Вінницькою облдержадміністрацією та згідно довідок органу місцевого самоврядування про зареєстроване місце проживання підтверджено , що в період часу з 1977 по 28.12.2014 рік ОСОБА_1 постійно проживав на територіях, що віднесено до населених пунктів потерпілих від Чонобильської катастрофи, а саме: з 1979 року по 2000 рік на території села Харпачка, Гайсинського району; з 16.08.2000 по 18.09.2017 на території Ярмолинецької сільської ради, Гайсинського району; з 15.12.2017 по даний час на території міста Ладижин, Вінницької області. Отже, наявними в матеріалах справи документами беззаперечно підтверджується право позивача на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, суд також враховує, що позивач до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії звернувся 28.12.2017, в відтак при наданні оцінки наявності в нього права на призначення пенсії по віку слід застосовувати критерії визначені саме п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Також з матеріалів справи вбачається, що на час звернення до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії пенсійний вік позивача становив повних 56 років при наявному страховому стажі, з врахуванням спірних періодів праці в ФГ "Перепел" та в ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли», понад 15 років, що з врахуванням положень ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» свідчить про наявність в ОСОБА_1 права на призначення пенсії за віком.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги наявність у трудовій книжці усіх необхідних записів на підтвердження наявного у позивача страхового стажу роботи (понад 15 років), суд приходить до висновку, що прийняте відповідачем розпорядження за №7 від 28.03.2018 є протиправним та таким що підлягає скасуванню, в свою чергу, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення до відповідача із відповідною заявою.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України, тощо).

Суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведеного та враховуючи встановлені обставини у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що витупав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Бершадського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області №7 від 28.03.2018.

Зобов'язати Бершадське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області зарахувати до загального стажу роботи ОСОБА_1 працю в селянському фермерському господарстві "Перепел" за період з 01.03.200 по 24.01.2003 та в ВАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» за періоди з 01.07.2010 по 31.12.2010 та з 01.03.2011 по 31.12.2011.

Зобов'язати Бершадське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у відповідності до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зниженням пенсійного віку на п'ять років з дати звернення до Бершадського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області із відповідною заявою, а саме з 28.12.2017.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (вул. Калинова, буд. 20, м. Ладижин, Вінницька область, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Бершадського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (24400, Вінницька область, Бершадський район, м. Бершадь, вул. Героїв України, 23, ) судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (вул. Калинова, буд. 20, м. Ладижин, Вінницька область, РНОКПП НОМЕР_1)

Бершадське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області (24400, Вінницька область, Бершадський район, м. Бершадь, вул. Героїв України, 23, )

Повний текст рішення виготовлено: 14.11.2018

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна