Справа № 0440/5174/18
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 серпня 2018 р. справа № 0440/5174/18
10 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якому просить суд: зобов'язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області взяти її на облік, як пенсіонера та здійснити запит архівної пенсійної справи або відновити її.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до липня 1998 року вона проживала в м. Білій Церкві, де отримувала пенсію за віком. У зв'язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю, її було знято з обліку як одержувача пенсії з припиненням виплати останньої. У червні 2017 року позивачка через свого представника звернулась до Кам'янського об'єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області із заявами про взяття на облік, витребування архівної пенсійної справи, перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни. Проте, рішенням Кам'янського об'єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 було відмовлено. Вказане рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку, за результатами розгляду якого постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.11.2017 р. по справі № 208/3426/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2018 р., у задоволенні позовних вимог відмовлено. При цьому, позивач зазначає, що вказані судові рішення обгрунтовані не визначенням Пенсійним фондом України підпорядкованості вирішення питання щодо розгляду її звернення до Кам'янського об'єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області, а також відсутністю особистого звернення позивача. З огляду на це, з метою визначення підпорядкованості вирішення питання взяття її на облік та поновлення виплати їй пенсії, позивач звернулася до Департаменту пенсійного забезпечення ПФУ, який ухилився від визначення територіального органу ПФУ. Також, листом ГУ ПФУ у Дніпропетровській області від 24.05.2018 р. у повторному розгляді заяви ОСОБА_1 у зв'язку з ухиленням ПФУ визначити територіальний орган для звернення та судовою практикою з аналогічних правовідносин - відмовлено. З огляду на це, враховуючи чинне законодавство України, а також практику Європейського суду з прав людини, позивач просить суд забезпечити її право на соціальний захист шляхом зобов'язання відповідача взяти її на облік як пенсіонера та здійснити запит пенсійної справи або відновити останню мотивуючи це тим, що відсутність законодавчо встановленого порядку подання громадянами України заяв про призначення, поновлення (перерахунок) пенсії у випадку постійного проживання за межами України не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на встановлений Конституцією України соціальний захист.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2018 р. відкрито провадження у адміністративній справі, та відповідно до частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративну справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Частиною 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
У встановлений ухвалою суду від 16.07.2018 р. строк, а саме, 15.08.2018 р. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заперечує проти позову у повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що заява про взяття на облік ОСОБА_1 як пенсіонера та здійснення запиту електронної справи або відновлення її ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не розглядалась, рішення не виносилось. Водночас, адміністративний суд чинним законодавством України не наділений повноваженнями підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції органу державної влади. Також, відповідач зазначає, що звернення із заявою про взяття на облік як пенсіонера та здійснення запиту електронної пенсійної справи як наслідок передбачає в подальшому звернення за поновленням та виплатою пенсії (оскільки до функцій ПФУ належать питання саме призначення, перерахунку, поновлення виплати пенсії), що у випадку позивача вже було предметом судового розгляду Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Кам'янського об'єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області, Заводського районного суду м. Дніпродзержинська та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з винесенням відповідних рішень про відсутність підстав такого поновлення. Таким чином, відповідач зазначає про відсутність підстав для взяття ОСОБА_1 на облік вказуючи на те, що потенційне взяття на облік не буде передбачати поновлення та виплати пенсії останній. Крім того, відповідач посилається на недотримання позивачем порядку поновлення виплати пенсії, яке полягає у поданні останньою заяви до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, на обліку у якому не перебувала та не перебуває, а також поданні вказаної заяви неналежною особою, а саме - представником, коли законодавствном України передбачено особисте подання заяви.
Згідно із частиною 2 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Керуючись приписами статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у письмовому відзиві на позов, дослідивши письмові докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об'єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Судом досліджено письмові докази, наявні в матеріалах справи, а саме: копії заяв представника позивача - ОСОБА_2 до Кам'янського об'єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області від 15.06.2017 р., та рішення за результатом їх розгляду № 19 від 20.06.2017 р., копію постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2018 р. по справі № 208/3426/17, копію листа Департаменту пенсійного забезпечення ПФУ від 07.05.2018 р. № 2873/Ч-11, копію листа ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 24.05.2018 р. № А 7906-18, копію витягу з трудової книжки ОСОБА_1, копію посвідчення ветерану праці ОСОБА_1, копію картки платника податків ОСОБА_1, копію закордонного паспорту ОСОБА_1, копію довіреності представника позивача.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом свого порушеного права щодо взяття її на облік як пенсіонера з проведенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відповідних дій, передбачених чинним законодавством України щодо здійснення запиту її архівної справи.
Зі змісту позовної заяви вбачається та відповідачем не заперечується, що до липня 1998 р. ОСОБА_1, проживала в АДРЕСА_2, отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим її знято з обліку, як одержувача пенсії та виплату пенсії припинено.
15.06.2017 р. представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2 особисто звернувся до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявами про взяття на облік, витребування архівної пенсійної справи, перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009 р. в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни.
Рішенням Кам'янського об'єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області № 19 від 20.06.2017 р. у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення управлінням зазначено, що відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява подається пенсіонером особисто за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. За документами, наданими для поновлення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України.

Вказане рішення було оскаржено позивачем до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська, постановою якого від 20.11.2017 р. по справі № 208/3426/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2018 р., у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що заява про поновлення виплати пенсії може бути подана пенсіонером за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.

Судом встановлено, що позивач не перебуває на обліку в жодному територіальному органі, як одержувач пенсії.

Згідно запису трудової книжки позивача № 17 від 31.10.1996 р., ОСОБА_1 звільнено в зв'язку з виходом на пенсію за віком, що призначається довічно. У зв'язку з виїздом останньої на постійне місце проживання до Ізраїлю, її знято з обліку як одержувача пенсії.

Діючим законодавством України не визначено порядку звернення та обрання територіального органу щодо категорії громадян, що постійно проживають за межами України.

17.04.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України та просила визначити повноважний територіальний орган Пенсійного фонду України для вирішення питання взяття її на облік та поновлення виплати їй пенсії.

Проте, відповіддю від 07.05.2018 р. за вих. № 9873/Ч-11 Департамент пенсійного забезпечення ПФУ посилаючись на норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. № 22-1, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1) зазначив, що заява про призначення пенсії подається заявником особисто або через представника безпосередньо до відповідного управління ПФУ за місцем проживання (реєстрації) заявника, а заява про поновлення виплати пенсії - за місцем перебування на обліку одержувача пенсії. При цьому, Департамент пенсійного забезпечення ПФУ зазначено, що іншого чинним законодавством не передбачено.

Отже, Департамент пенсійного забезпечення ПФУ ухилився від визначення територіального органу Пенсійного фонду України щодо громадян України, які виїхали на постійне місце проживання до країн, з якими не укладено міждержавних договорів про пенсійне забезпечення, які не мають постійного місця проживання (реєстрації) на території України, та яких знято з обліку в територіальному управлінні соціального захисту населення або територіальному органі ПФУ як одержувачів пенсії.

Враховуючи зазначену відповідь уповноваженого державного органу, ОСОБА_1 через свого представника 14.05.2018 р. звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою щодо повторного розгляду її заяв від 15.06.2017 р. Проте, листом № А7906-18 від 24.05.2018р. відповідач повідомив про відсутність підстав для повторного розгляду заяв від 15.06.2017 р.

Відповідно до статті 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які втратили силу з дати прийняття вказаного рішення.

Зокрема, у рішенні зазначено, що оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Пунктом 3 резолютивної частини вказаного рішення звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

За своїм змістом рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. надає висновок щодо неконституційності положень Закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до статті 152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Разом з цим, законодавцем на виконання рішення № 25-рп/2009 не вирішені суттєві питання, зокрема щодо визначення територіальних органів ПФУ до повноважень яких належить здійснення обліку та виплати пенсії вказаній категорії громадян.

Як зазначено Департаментом пенсійного забезпечення ПФУ у листі від 07.05.2018 р. №9873/Ч-11, п. 1.5 Порядку № 22-1 передбачено, що заява, зокрема, про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Іншого чинним законодавством України не передбачено.

Отже, порядок № 22-1 не регулює питання поновлення виплати пенсії особам, що постійно проживають за межами України, та зняті з обліку в територіальних органах ПФУ або органах праці та соціального захисту населення.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV.

Отже, суд погоджується з твердженням позивача, що не врегулювання на законодавчому рівні питання щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії громадянам України, що виїхали на постійне місце проживання до країн, з якими не укладено міждержавних договорів про пенсійне забезпечення, не мають місця проживання (реєстрації) на території України, знято з обліку в територіальних управліннях соціального захисту населення або територіальних органах ПФУ як одержувачів пенсії за практикою Європейського суду з прав людини породжує дискримінацію громадян.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26.09.2014 р.).

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно частини 4 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Частиною 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України громадянам України надано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 24 Конституції України передбачено рівність конституційних прав і свобод громадян України та їх рівність перед законом. Вказаною нормою закону також визначено, що не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, залежно від місця проживання особи.

Таким чином, суд погоджується з твердженням позивача, що окремі пункти Порядку №22-1, на які посилаються територіальні органи ПФУ, відмовляючи поновити або призначити пенсію громадянам України за відсутності місця проживання (реєстрації) на території України, не приведено у відповідність до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Конституції України.

Відповідно до частини 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У рішенні від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності». Складовою верховенства права є правова визначеність, яка, зокрема, знаходить свій вияв у принципі законних (легітимних) очікувань.

Європейський суд з прав людини у справі Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) висловив правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, обґрунтованими (легітимними) сподіваннями особи є очікування можливості ефективного здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі, якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями цих прав.

Вирішуючи питання щодо наявності у відповідача повноважень та обов'язку щодо взяття на облік ОСОБА_1 як пенсіонера, суд виходить з наступного.

Згідно із пунктом 2.8. Порядку № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до пункту 4.12 Порядку № 22-1, при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

Отже, наведеною нормою порядку передбачено право пенсіонера змінити або визначити територіальний орган ПФУ, та обов'язок останнього здійснити запит пенсійної справи.

При цьому, право пенсіонера на вибір територіального органу ПФУ узгоджується з постановою правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015 р. № 25-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28.12.2015 р. за № 1645/28090 про деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій установлено, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27.12.2015 р. за № 1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 р. № 13-1), застосовується з урахуванням того, що із заявами про призначення пенсії до управлінь Пенсійного фонду України у Вінницькій, Донецькій, Київській та Херсонській областях, починаючи з 01 січня 2016 року; в Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Черкаській, Чернівецькій, Хмельницькій областях та у м. Києві - з 01 червня 2016 року; у Дніпропетровській, Закарпатській, Івано-Франківській, Луганській, Львівській, Полтавській, Тернопільській та Харківській областях - з 01 липня 2016 року; у Волинській, Житомирській, Одеській, Рівненській, Сумській та Чернігівській областях - з 01 серпня 2016 року, можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів.

Крім того, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 р № 672-р схвалено стратегію модернізації та розвитку ПФУ на період до 2020 року зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Що стосується твердження відповідача щодо необхідності особистого подання позивачем заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Окремі положення Порядку № 22-1, на які посилається відповідач, не відповідають Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, представник, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, має право звернутися від імені довірителя як із заявою про поновлення виплати пенсії, так із заявою про запит пенсійної справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 р. № 821 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України», Кам'янське об'єднане управління ПФУ реорганізоване шляхом приєднання до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Що стосується посилання відповідача у письмових запереченнях на те, що звернення із заявою про взяття на облік як пенсіонера, як наслідок, передбачає в подальшому звернення за поновленням та виплатою пенсії, що вже було предметом судового розгляду, суд зазначає, наступне.

Судом апеляційної інстанції у справи № 208/3426/17 зазначено, що колегія суддів доходить висновку про наявність у ОСОБА_1 права на поновлення виплати пенсії за віком незалежно від того, що остання постійно проживає в Ізраїлі. Проте, згідно з Центральною базою даних одержувачів пенсій, станом на 13.11.2017 р. ОСОБА_1 на обліку в Камянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не перебуває.

Витребування пенсійної справи та взяття на облік відповідачем ОСОБА_1 як пенсіонера надає останній можливість на звернення її до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії, що відповідає чинному законодавству України. Отже, заявлені позивачем позовні вимоги є відмінними від тих, що були предметом розгляду справи № 208/3426/17.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для повного встановлення обставин справи щодо ухвалення законного судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 704,80 грн., що документально підтверджується належним чином засвідченим дублікатом квитанції № 0.0..1 від 03.07.2018 р.

Отже, судовий збір у сумі 704,80 грн. підлягає поверненню позивачу.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 246-247, 249, 255, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26; ) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26; ) здійснити запит архівної пенсійної справи або відновити її, та взяти на облік ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) як пенсіонера.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26; ) документально підтверджені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 704,80 грн. (сiмсот чотири гривнi 80 копiйок).

Копію рішення направити всім сторонам по справі.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський