Справа № 500/2071/18
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Справа № 500/2071/18

07 листопада 2018 р.м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Баб'юка П.М.

за участю:

секретаря судового засідання Косюк О.П.

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Народного депутата України ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до народного депутата України ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2.), в якій просить:

визнати неправомірною бездіяльність народного депутата України ОСОБА_2 у формі нерозгляду по суті звернення позивача стосовно протиправної при не затвердженому Верховою Радою України Положенні про Апарат Верховної Ради України, без державної реєстрації юридичної особи - Апарата Верховної Ради України та ненадання відповіді по зверненню;

зобов'язати народного депутата України ОСОБА_2 надати відповідь по суті звернення з приводу необхідності затвердження Положення про Апарат Верховної Ради України;

стягнути в користь позивача з народного депутата України ОСОБА_2 4000 грн моральної шкоди.

Ухвалою суду від 28.02.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

На адресу суду 06.11.2018 від представника відповідача (адвокат ОСОБА_4.) надійшло клопотання про закриття провадження у справі №500/2071/18. На переконання представника позовні вимоги та зміст правовідносин, заявлених позивачем як спірні, не мають ознак юридичного спору, а стосуються вираження громадської позиції позивача, а отже, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач 06.11.2018 подав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що заперечує проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі, наполягав на тому, що даний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Позивач в судовому засіданні 07.11.2018 заперечив проти клопотання про закриття провадження у справі, просив суд відмовити в його задоволенні.

В судове засідання 07.11.2018 належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду представник відповідача не прибув, причини неявки суду не повідомив.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, відмовляє у його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Як випливає зі змісту позовної заяви, позивач оскаржує бездіяльність народного депутата ОСОБА_2 щодо нерозгляду звернення позивача, ненадання відповіді на звернення, та просить зобов'язати надати відповідь по суті звернення.

Висловлюючи правову позицію щодо юрисдикції цієї справи, необхідно насамперед визначитися зі сферою правовідносин, в якій виник спір, суб'єктним та об'єктним складами цих правовідносин, що автоматично вкаже на його юрисдикцію.

З'ясовуючи питання про наявність чи відсутність публічно-правового спору за критерієм суб'єктного складу, необхідно виходити з правового статусу суб'єктів спору у відносинах, що передували його виникненню. Якщо у відносинах, з яких виник спір, орган публічної влади уповноважений вирішувати питання про права та обов'язки фізичних та юридичних осіб, то такий спір є публічно-правовим.

Визначаючи юрисдикцію спору за критерієм предметності (об'єктом спору), варто встановити, чи вчинені оскаржувані дії, бездіяльність або прийнято рішення суб'єктом публічно-правових відносин в межах його компетенції або на виконання владних повноважень та чи зачіпаються при цьому права, свободи, інтереси позивача.

За правилами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, об'єктом публічно-правових відносин потрібно вважати рішення, дії або бездіяльність усіх без винятку суб'єктів владних повноважень, а отже, і народного депутата, який здійснює діяльність на державній політичній посаді, тобто, перебуває на публічній службі. Проте варто відзначити, що це не будь-які рішення, дії або бездіяльність, а лише ті, що приймаються або вчиняються у зв'язку з виконанням правового обов'язку або у зв'язку зі здійсненням передбаченого законодавством права. Такі дії можуть бути пов'язані зі щоденною роботою, тобто владні управлінські функції суб'єкт владних повноважень повинен здійснювати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Необхідно зупинитися на суб'єкті спірних відносин, зокрема, народному депутаті, визнання неправомірною бездіяльності якого є предметом судового оскарження.

Законом, який визначає статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень є Закон України «Про статус народного депутата» від 17.11.1992№2790-XII (далі - Закон №2790-XII).

Згідно із частиною 3 статті Закону №2790-XIIпри виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону №2790-XII народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

Відповідно до пункту 13 статті 24 Закону №2790-XIIнародний депутат зобов'язаний розглядати звернення виборців відповідно до вимог та в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян".

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права звернення до органів влади регламентовані Законом України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96-ВР передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Разом із тим, статтею 4 Закону №393/96-ВР визначено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Аналіз наведених норм права у взаємозв'язку дає підстави вважати, що розгляд звернень громадян - це делеговані повноваження народного депутата, визначені Законом№2790-XII. Народний депутат в даних правовідносинах виступає як суб'єкт владних повноважень, який здійснює діяльність на державній політичній посаді (перебуває на публічній службі).

Враховуючи наведене, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом із тим, представник відповідача у своєму клопотанні посилається на Ухвалу Верховного суду від 03.09.2018 у справі №9901/638/18, в якій суд висловив позицію, яка полягала у тому, що Верховна Рада України при розгляді та прийнятті законів та Президент України при підписанні законів чи при утриманні від їх підписання не виконують владних управлінських функцій, а реалізують свої повноваження щодо законодавчої діяльності, то вона (діяльність) не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів. Оскільки владних управлінських функцій не виконує Верховна Рада України, то їх не можуть реалізовувати і народні депутати.

Правовідносини ж у даній адміністративній справі виникли між фізичною особою та народним депутатом України щодо бездіяльності народного депутата, яка полягала у нерозгляді звернення позивача, та жодним чином не стосуються законотворчої діяльності народного депутата.

Оскільки, розгляд звернень громадян є регламентованим Законом №2790-XII обов'язком народного депутата як публічної особи, тому, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів", "…для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер).

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, у публічно - правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим засадам.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства.

Стаття 55 Конституції України зазначає, що "кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань". Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч.3 ст. 8 Конституції).

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" охоплює три основні елементи: 1) наявність "суду", який встановлений відповідно до закону і відповідає вимогам незалежності і неупередженості; 2) наявність у суду достатньої компетенції для вирішення всіх аспектів спору чи обвинувачення, до яких застосовується ст. 6 Конвенції; 3) особа повинна мати доступ до такого суду.

Оскільки, суд прийшов до висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, клопотання представника відповідача про закриття провадження у даній справі задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 19, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання адвоката відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Народного депутата України ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали складено 12.11.2018.

Головуючий суддя Баб'юк П.М.

копія вірна

Суддя Баб'юк П.М.