Справа № 817/558/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 листопада 2018 року м. Рівне №817/558/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1С.) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач) про:

визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.01.2018 за №1-ОС "Про звільнення ОСОБА_1С.";

поновлення позивача з 05.01.2018 на посаді головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи Управління Пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області;

стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.01.2018 по день винесення постанови;

стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що починаючи з 12.06.2002 вона перебуває у трудових відносинах із Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області. Відповідно до наказу від 03.05.2017 за №149-ОС позивача звільнено з роботи згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України та пунктом 1 частини 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 у справі №817/894/17, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково (відмовлено в наданні моральної шкоди). Наказ відповідача від 03.05.2017 за №149-ОС скасовано. Позивача поновлено на посаді головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на підставі наказу №256-ос від 10.08.2017. Позивач повідомляє, що їй з часом стало відомо, що так зване поновлення на посаді відбулося поза штатним розписом. Також позивач вказала, що починаючи з січня 2008 року й до дня звільнення з посади, ОСОБА_1 упродовж більше 9 років фактично працювала на посаді головного спеціаліста відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах, який знаходився за іншою адресою у зовсім іншому місці м. Рівне, а відтак працюючи на відстані, вона не могла проводити моніторингу, оцінку якості обслуговування і т.д.

Також ОСОБА_1 вказала, що поновлення її на посаді, як цього вимагає трудове законодавство, фактично не відбулося, оскільки не відбулося повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення. Відтак, правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обовязками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням; поновлення безперервного стажу роботи, у тому числі стажу для відпустки та поновлення у всіх правах за цією посадою (отримання надбавок тощо).

Позивач вказує, що відповідач поновив її на посаді поза штатним розписом і на посаду у зовсім інший відділ, де вона рахувалася, але виконувала зовсім інші обовязки, зокрема, працювала на посаді головного спеціаліста у відділі контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах упродовж з січня 2008 року, тобто протягом майже 10 років. У цьому відділі вона здійснювала перевірку пенсійних справ, перерахунків, вела облік виявлених порушень незаконного призначення (переплати чи недоплати пенсії), надавала консультації спеціалістам, справи яких знаходилися в неї на перевірці. Таким чином вважає, що поновлення її на посаді відбулося у відділ, за яким позивач рахувалась упродовж більше 10 років.

Також позивач вказала, що наказом відповідача від 26.10.2017 №3-с їй оголошено догану за невиконання посадових обовязків, а відповідно до наказу від 04.01.2018 за №1-ОС її знову звільнено з роботи за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України та пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". Підставою для видачі наказу було рішення профкому від 27.12.2017 №10, попередження про зміну істотних умов державної служби з пропозицією про переведення на посади від 03.11.2017 №9331/09 та пропозицією щодо працевлаштування у звязку з виникненням вакантної посади від 06.11.2017 №9401/09.

ОСОБА_1 вказала, що їй відповідачем були запропоновані не усі вакантні посади, а лише ті, які він бажав запропонувати. Стверджує, що ОСОБА_2 з 21.08.2017 вже працювала на посаді зав. сектором контролю електронних пенсійних справ, а на її посаду головного спеціаліста відділу з питань призначення пенсій було переведено ОСОБА_3, котра до цього працювала на тимчасовій посаді на час декретної відпустки ОСОБА_4 Також повідомила, що ОСОБА_5 переведено із тимчасової посади головного спеціаліста відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах та призначено на постійну посаду головного спеціаліста операційного відділу №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій. 05.01.2018 на ще одну вакантну посаду головного спеціаліста відділу методології та організації роботи з обслуговування громадян, яку до цього часу займала ОСОБА_6 та звільнилася з роботи за згодою сторін було призначено спеціаліста, котрий працював на тимчасовій посаді.

Позивач стверджує, що вона є потерпілою від Чорнобильської катастрофи І категорії та має стаж роботи на державній службі більше 25 років, а тому користується правом на першочергове залишення на роботі у звязку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

За наведених обставин позивач вважає протиправним оскаржений наказ про її звільнення та просить його скасувати.

Також позивач зазначив, що їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5000,00 грн. у звязку з погіршенням стану здоровя та грубого порушення її права на працю.

Ухвалою суду від 06.03.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення сторін).

Відповідач позову не визнав, подавши відзив на позов (а.с.89-90), у якому зазначив, що посилання ОСОБА_1 на інші судові справи №817/894/17 про поновлення на посаді та №817/1770/17 про оголошення догани є безпідставними, оскільки не мають значення для вирішення справи та не підтверджують позовні вимоги, є неналежними та недостовірними в розумінні законодавства. Стверджує, що відповідачем поновлено позивача на посаді, яка на дату виконання постанови була скорочена та відсутня в штатному розписі Головного управління і порушень в процедурі скорочення судом не встановлено, а тому ОСОБА_1 поновлено поза штатом. Відповідач вказує, що відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення позивача попереджено за два місяці, запропоновано 7 вакантних посад для переведення. При цьому, на запропоновані позивачу посади для подальшого проходження служби ОСОБА_1 відмовилась. Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області також вказала, що листом від 03.11.2017 №9338/09 позивача повідомлено про кінцевий термін наявності тимчасових посад та про наявність 4 постійних посад. У звязку із звільненням працівника виникла ще одна вакантна постійна посада, яка була запропонована позивачу листом від 06.11.2017 №9401/09, від якої позивач теж відмовилась.

Таким чином, вказав, що позивачу запропоновані були усі, без винятку, вакансії від яких позивач відмовилася, у тому числі і від постійних. Докази позивача щодо того, що не всі вакантні посади запропоновані, не заслуговують на увагу, та не відповідають дійсності.

Також зазначив, що звільнення позивача відбулося за попередньою згодою профкому, що підтверджується копією протоколу №10 від 27.12.2017, яке додане до позовної заяви самою позивачкою.

Відтак вважає, що звільнення по скороченню штатів можливе, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівників на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, вакансій, на які може претендувати особа, з урахуванням її фаху, кваліфікації і досвіду роботи, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

За наведених обставин, просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач подав відповідь на відзив (а.с.211-219), в якому вказав на необґрунтованість заперечень відповідача.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.222-223), зазначивши, що позивач не довів протиправності поведінки відповідача у спірних правовідносинах.

Дослідивши заяви, подані сторонами по суті спору, з'ясувавши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задоволити частково з урахуванням такого.

Матеріалами справи стверджено, що позивач ОСОБА_1 з червня 2002 року працювала в Управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області (з 01.08.2002 утворено Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області) на посадах провідного спеціаліста, головного спеціаліста, заступника начальника відділу організаційно-методичної роботи управління пенсійного забезпечення, заступника начальника відділу організаційно-аналітичної роботи управління пенсійного забезпечення; 20.09.2007 призначена на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи управління пенсійного забезпечення (з 25.06.2015 назву відділу перейменовано у відділ методології та роз'яснювальної роботи). 01.05.2016 позивачу присвоєно 9 ранг державного службовця (а.с.19-23).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 03.05.2017 №149-ос «Про звільнення ОСОБА_1С.» позивача 03.05.2017 звільнено з посади головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області по скороченню штату згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", за згодою профкому (а.с.24).

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 у справі №817/894/17 (а.с.25-31), залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 (а.с.32-35) позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправним, скасування наказу та поновлення на посаді були задоволені частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 03 травня 2017 року №149-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області по скороченню штату згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", за згодою профкому.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з 04 травня 2017року.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 травня 2017 року по 10 серпня 2017 року в сумі 20195,32 грн. (двадцять тисяч сто дев'яносто п'ять гривень 32 коп.). В решті позову відмовлено.

На виконання вказаної постанови відповідачем винесено наказ від 10.08.2017 №256-ОС про поновлення на роботі ОСОБА_1, яким: скасовано наказ від 03.05.2017 №149-ОС "Про звільнення ОСОБА_1С." та поновлено з 04.05.2017 ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Перевіряючи правомірність цього наказу, суд прийшов до висновку, що він не відповідає дійсним обставинам справи.

Позивача було поновлено на посаду головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, проте поза штатним розписом.

При чому, про те, що позивача поновлено поза штатним розписом не зазначено у наказі №256-ос від 10.08.2017.

Відповідач визнав цей факт у відзиві на позовну заяву вказавши, що відповідачем поновлено позивача на посаді, яка на дату виконання постанови була скорочена та відсутня в штатному розписі Головного управління, а тому ОСОБА_1 поновлено поза штатом.

Відповідно до статті 24-1, статті 31, частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), статті 76 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обовязок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обовязків.

За вимогами статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Жодною із вищезазначених норм законодавства України, в тому числі Законом України «Про державну службу», не передбачено поновлення незаконно звільненого працівника на роботу поза штатним розписом (навіть як виняток).

У запереченнях на відповідь на відзив представника позивача від 30.03.2018 за №3640/09 відповідач зазначає, що не відповідає дійсності, що позивач працювала не в тому відділі і виконувала не ті обовязки у звязку з найнижчою продуктивністю праці. За переконанням відповідача, надуманими є твердження позивача щодо того, що вона нібито працювала на посаді головного спеціаліста відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах з 2008 року. Зазначене спростовується табелями обліку робочого часу та записами у трудовій книжці.

Суд критично відноситься до таких тверджень відповідача та бере до уваги Посадову інструкцію ОСОБА_1, якою передбачено здійснення нею щоденної перевірки 33-х пенсійних справ, що є підтвердженням того, що вона фактично працювала у відділі контролю правильності призначення пенсій.

Суд бере до уваги Акт службового розслідування від 14 грудня 2016року (надалі Акт), зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 фактично працювала у відділі контролю правильності призначення пенсій, зокрема, здійснювала перевірку пенсійних справ. Так, в Акті зазначається, що з 2010 року і по даний час ОСОБА_1 перевіряє пенсійні справи у відділі з питань призначення пенсій управління пенсійного забезпечення.

Суд зауважує, що цей Акт підписано 9 керівниками відділів, заступниками в кінці 2016 року.

На підтвердження вищезазначеному є також постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017року у справі №817/894/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу від 03.05.2017 №149-ОС, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування у звязку з цим моральної шкоди.

Так, у мотивувальній частині цієї постанови зазначається, що «відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення в п.2.9 передбачено, що головний спеціаліст ОСОБА_1 забезпечує щоденну перевірку правильності призначення (перерахунку) пенсій не менше ніж по 33-х пенсійних справах і фіксує зміни в електронній базі (а.с.86-87 т.1).

Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо низької продуктивності праці позивача, оскільки жодним нормативним актом, ні Колективним договором не передбачені нормативи перевірки пенсійних справ, натомість, крім перевірки пенсійних справ, посадовими інструкціями такого працівника передбачені й інші завдання та обовязки».

У мотивувальній частині ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017року у справі №817/894/17 (а.с.25-31) також зазначено, що «відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення в п.2.9 передбачено, що головний спеціаліст ОСОБА_1 забезпечує щоденну перевірку правильності призначення (перерахунку) пенсій не менше ніж по 33-х пенсійних справах і фіксує зміни в електронній базі».

За вимогами пункту 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в порушення вимог ст.129-1 Конституції України, фактично не виконав рішення суду, оскільки поновив ОСОБА_1 на роботу поза штатним розписом і на посаду (зовсім у інший відділ), за яким вона лише рахувалася, але виконувала зовсім інші обовязки у відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах упродовж тривалого часу.

Крім того суд зауважує, що відповідач не надав суду даних про те, скільки пенсійних справ перевірено позивачем після поновлення її на посаді 10.08.2017, як того вимагала позивач у позовній заяві.

Наказом відповідача від 04 січня 2018року за № 1-ОС ОСОБА_1 вдруге звільнено з роботи за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України та пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою для видачі цього наказу є рішення профкому від 27.12.2017 №10, попередження про зміну істотних умов державної служби з пропозицією про переведення на посади від 03.11.2017 №9331/09, пропозиція щодо працевлаштування у звязку з виникненням вакантної посади від 06.11.2017 №9401/09, однак у наказі не зазначено підстави, яка послужила повторному звільненню ОСОБА_1

Перевіряючи правомірність оскарженого наказу, суд враховує, що статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю та гарантує захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відносини, що виникають у звязку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), дія якого поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів (стаття 3).

Частиною 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби передбачені статтею 83 Закону №889-VIII, якою регламентовано, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою субєкта призначення.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою цієї статті Закону встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За приписами ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених Кодексом законів про працю України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст.43 Конституції України).

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Ця норма кореспондується з частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII, якою встановлено, що звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Таким чином, трудове законодавство покладає на роботодавця обовязок запропонувати роботу за відповідною професією (спеціальністю), а при відсутності такої роботи - іншу роботу, що є на підприємстві, в установі, організації, а у випадках проходження особою державної служби - можливість переведення державного службовця на іншу рівнозначну вакантну посаду в тому самому державному органі.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд вважає, що поновлення ОСОБА_1 на посаді, як цього вимагає трудове законодавство, фактично не відбулося. Не відбулося також скорочення посади, що знаходилася поза штатом, в розумінні пункту 1, частини 1 статті 40 КЗпП України, за вимогами якого розірвання трудового договору може мати місце лише за умови скорочення чисельності або штату працівників, а посада ОСОБА_1 на час поновлення за рішенням суду була виведена поза штатний розпис головного управління.

З'ясовуючи, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, які зумовили в подальшому звільнення позивача, суд прийшов до висновку, що станом на 03.11.2017 (на день попередження позивача про зміну істотних умов державної служби) змін в організації виробництва і праці у відповідача не відбулося.

При цьому, відповідач надав суду наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 01.03.2017 № 31, яким затверджено структуру головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, введено в дію штатний розпис головного управління в кількості 179 штатних одиниць; наказано попередити про наступне вивільнення працівників головного управління, посади яких скорочуються, згідно з додатком №1; запропонувати таким працівникам інші посади, згідно з додатком №2; подати профспілковому комітету подання на згоду про звільнення працівників, які не погодились бути призначеними на запропоновані посади, та звільнити з роботи таких працівників. Тобто, цей наказ стосується звільнення 18 державних службовців в травні 2017року.

Окрім того, відповідач надав суду штатний розпис Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на 2017 рік, затверджений головою правління Пенсійного фонду України 22.02.2017, згідно якого в головному управлінні наявні 179 штатних посад. В структуру головного управління входить, зокрема, управління пенсійного забезпечення загальною кількістю 22 штатних посади, до складу якого входить: відділ з питань призначення пенсій - 7 штатних посад; відділ методології та організації роботи з обслуговування громадян - 7 штатних посад (у тому числі начальник відділу - 1, заступник начальника відділу - 1, головний спеціаліст - 3, провідний спеціаліст - 2), який було перейменовано з відділу методології та розяснювальної роботи; відділ контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах - 5 штатних посад; сектор контролю електронних пенсійних справ - 2 штатних посади (а.с.101-102).

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Дослідженням наданих відповідачем доказів, суд прийшов до висновку, що згідно оспорюваного наказу звільненню з посади за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП (скорочення штату працівників) 04.01.2018 підлягала лише позивачка, в той час коли штатним розписом у відділі методології та організації роботи з обслуговування громадян передбачено 3 посади головного спеціаліста.

Відтак, матеріалами справи стверджено, що відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області не враховано переважне право позивача залишення на роботі.

Так, на підставі посвідчення Рівненської обласної державної адміністрації (Категорія 1) серії А № 116060 від 27 серпня 2010року ОСОБА_1 відноситься до І категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 7 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796- ХІІ позивач має переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Крім того, ОСОБА_1 має тривалий стаж на державній службі та у головному управлінні ПФУ в Рівненській області майже 15 років.

Таким чином, у позивача є дві переваги на залишення на роботі перед іншими працівниками.

У пункті 5 відзиву відповідач просить суд взяти до уваги, що ОСОБА_1 була притягнена до дисциплінарної відповідальності (наказ від 26.10.2017 №3-с).

На переконання відповідача «цей письмовий доказ свідчить про низьку кваліфікацію та продуктивність праці позивачки та порушення ст.8 Закону України «Про державну службу» щодо сумлінності і професійності виконувати свої посадові обовязки».

У запереченнях на відповідь позивача на відзив (пункт 7) зазначається, що твердження позивача про ненадання допустимих доказів неналежного виконання позивачем своїх посадових обовязків спростовується тим, що «Неналежне виконання посадових обовязків неодноразово мало місце у минулі роки, проте не вирішувалося питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності. Це підтверджується характеристиками безпосереднього керівника та низкою фактів, зазначених у листі від 28.07.2017 року за підписами начальника управління пенсійного забезпечення ОСОБА_7 та начальника відділу з питань призначення пенсій ОСОБА_8 та поданих до Рівненського окружного адміністративного суду по справі №817/894/17».

У звязку з наведеним, суд зауважує, що відповідач вказує на характеристику, яка підписана начальником відділу з призначення пенсій ОСОБА_8, а відтак це є підтвердженням того факту, що позивач працювала у відділі контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах.

Дослідженням постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року у адміністративній справі №817/894/17, судом встановлено, що такі твердження відповідача спростовуються тим, що у мотивувальній частині постанови зазначається наступне: «представник відповідача у судовому засіданні ствердив, що переважне право позивача на залишення на роботі не розглядалось, оскільки в ОСОБА_1 була нижча продуктивність праці, ніж у інших працівників, вона негативно характеризується безпосереднім керівництвом, про що наведено інформацію у Порівняльному аналізі продуктивності праці та кваліфікації спеціалістів управління пенсійного забезпечення станом на 01.03.2017.

З цього приводу суд зазначає, що відомості, відображенні в означеному порівняльному аналізі щодо позивача, суперечать матеріалам дослідженої в судовому засіданні особової справи ОСОБА_1, відповідно до якої позивач за весь період роботи в управлінні Пенсійного фонду України характеризувалась винятково з позитивної сторони, як висококваліфікований фаховий працівник, який відповідає займаній посаді. У 2012 році позивач закінчила Національний університет водного господарства та природокористування і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Управління персоналом та економіка праці» та здобула кваліфікацію спеціаліста з управління персоналом та економіки праці.

Будь-які належні та допустимі докази неналежного виконання позивачем своїх посадових обовязків відповідачем суду не надано.

Відомості щодо неналежного виконання позивачем посадових обовязків та доручень керівництва спростовуються також комісійним актом службового розслідування від 14.12.2016 щодо наявності потенційного конфлікту інтересів ОСОБА_1, в якому зазначено, що позивач службові обовязки виконує відповідально, якісно, добросовісно, вчасно виконує всі доручення керівництва (а.с.97-100 т.1).

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідачем не доведено, що у позивача продуктивність праці є нижчою, ніж у інших працівників управління».

У відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь позивача відповідач не спростував того факту, що ОСОБА_1 не були запропоновані усі вакантні посади.

Зокрема, у позовній заяві зазначено, що у звязку з призначенням ОСОБА_2 зав. сектором контролю електронних пенсійних справ з 21.08.2017 зявилась вакантна посада головного спеціаліста відділу з питань призначення пенсій, на яку була переведена ОСОБА_3, котра до цього працювала на тимчасовій посаді на час декретної відпустки ОСОБА_4

Суд, беручи до уваги той факт, що позивач була поновлена на посаді згідно постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 поза штатним розписом, приписи пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII та, враховуючи те, що ця посада відповідала професійним навикам позивача, тобто є рівноцінною посадою, прийшов до висновку, що відповідач повинен був запропонувати цю посаду саме ОСОБА_1.

Відповідачем не спростовано також того факту, що в кінці жовтня 2017 року зявилась вакантна посада головного спеціаліста операційного відділу №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій, на яку переведено із тимчасової посади головного спеціаліста відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах ОСОБА_9, тобто й цю посаду відповідач не запропонував позивачу.

Натомість, відповідач своїм листом від 03.11.2017 /09 за №9331, тобто лише через 2 місяці та 23 дні після винесення судом рішення про поновлення позивача на посаді, попередив позивача про зміну істотних умов державної служби, у звязку з виведенням з штатного розпису посади головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яку позивач займала та запропонував їй вже тимчасові посади: головного спеціаліста відділу з питань призначення пенсій управління пенсійного забезпечення; головного спеціаліста відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах управління пенсійного забезпечення; головного спеціаліста відділу з питань призначення пенсій управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян.

Із постійних посад відповідач запропонував позивачу: посаду спеціаліста сектору контрольно-перевірочної роботи №1 (віддалене робоче місце в м. Здолбунів) відділу внутрішнього аудиту та фінансового контролю; спеціаліста сектору контрольно-перевірочної роботи №3 (віддалене робоче місце в м. Сарни) відділу внутрішнього аудиту та фінансового контролю, в той час як позивач обіймала посаду головного спеціаліста, а запропонована робота знаходилася поза межами міста Рівне, де позивач проживає.

Не є рівноцінними посадами або такими, що відповідають професійним навикам позивача посади секретаря керівника загального відділу управління адміністративно-господарського забезпечення; провідного інспектора відділу господарського забезпечення управління адміністративно-господарського забезпечення (а.с.91-92).

Відповідачем надано суду довідку №3179/08 від 20.03.2018 про наявність вакантних посад в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, що існували в період з 03.11.2017 по 04.01.2018 та які були запропоновані ОСОБА_1 для її переведення на них. Окрім зазначених вище семи посад, вказано також про наявність посади провідного спеціаліста операційного відділу №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій (а.с.96).

У звязку з виникненням з 04.11.2017 вакансії провідного спеціаліста операційного відділу №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсії, 06.11.2017 відповідач листом за №9401/09 запропонував ОСОБА_1 переведення її на вказану посаду (а.с.51).

Суд зауважує, що відповідачем запропоновано посаду провідного спеціаліста (позивач займала вищу посаду - головного спеціаліста). При тому, відповідачем запропоновано посаду у відділі 4 управління з координації та контролю за виплатою пенсії, в той час, коли позивач здійснювала контроль за призначенням пенсії.

Суд критично відноситься до того, як відповідач звільнивши 05.01.2018 з посади головного спеціаліста відділу методології та організації роботи з обслуговування громадян ОСОБА_6, тобто на другий день після звільнення позивача, не запропонував позивачу вакантну рівноцінну посаду.

У звязку з вищевикладеним суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи проведене відповідачем з порушенням установленого порядку, без вжиття всіх можливих заходів щодо збереження трудових відносин з працівником, переважне право на залишення якого на роботі встановлене законом.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04 січня 2018року за №1-ОС «Про звільнення ОСОБА_1С.» не відповідає критеріям правомірності, установленим в статті 2 КАС України, прийнятий необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, а відтак порушує трудові права позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування протиправного рішення субєкта владних повноважень.

Відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні розміру заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1, суд керується пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи.

Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Звільненню з роботи передували листопад та грудень 2017року.

Згідно довідки відповідача від 11.01.2018 за №1512/05 нею відпрацьовано у листопаді 2017року 22 робочих дні, а заробітна плата становить 13.859,64грн. У грудні 2017року відпрацьовано 20 робочих дні, а заробітна плата становить 11.781,33грн.

За два місяці заробітна плата становить 25.640,97грн.

Одноденний заробіток становить: 610,48грн. (25.640,97грн. : 42 роб. дні), а за період з 05 січня 2018 року по 05 листопада 2018року включно визначено 193 робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2018 року по 05 листопада 2018року становить: 117.822,64грн. (610,48грн. х 193 роб. дні).

Відповідно до п.3 Порядку №100 усі виплати включаються у розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки, стягнення аліментів тощо.

Вирішуючи адміністративний спір в частині позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд зазначає, що в силу ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з подальшими змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З названої норми права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Суд прийшов до висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідачем порушено конституційне право на працю.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невідємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Моральна шкода виразилась у тому, що відповідач протиправно вдруге звільнив ОСОБА_1 з роботи, позбавивши її права на працю та отримання заробітної плати. При цьому, звільненню передувало протиправне невиконання рішення суду щодо поновлення її на посаді.

Внаслідок протиправних дій зі сторони відповідача ОСОБА_1 щомісячно втрачала та продовжує втрачати значну суму коштів.

Ці протиправні дії відповідача привели до таких негативних наслідків: у звязку з усіма цими подіями значно погіршився стан здоровя ОСОБА_1, що підтверджується епікризами з лікарні.

Суд не бере до уваги аналіз захворювань ОСОБА_1, проведений відповідачем, оскільки при наявності захворювань: гіпертонічної хвороби 2-3 ступеня, дисметаболічної кардіоміопатії, кардіосклерозу, звуження судин серця та стенокардії, очевидно протипоказані психоемоційні навантаження, стреси, напруження, переживання тощо.

При визначенні розміру моральної шкоди суд, беручи до уваги, що відповідач протиправно вдруге звільнив ОСОБА_1 з роботи, враховуючи характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалий характер, приходить до переконання, що на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення із відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 2.000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.

Відповідно до вимог частини1 та 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності дій під час поновлення позивача на посаді та її повторного звільнення, а тому адміністративний позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04 січня 2018 року за №1-ОС «Про звільнення ОСОБА_1С.».

Поновити ОСОБА_1 (вул.Погоринська, 35а, м.Рівне, 33025. РНОКПП НОМЕР_1) з 05 січня 2018 року на посаді головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Стягнути з відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул.Короленка, 7, м.Рівне, 33028, ) на користь ОСОБА_1 (вул.Погоринська, 35а, м.Рівне, 33025. РНОКПП НОМЕР_1) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2018 року по день винесення рішення в розмірі 117.822,64 грн. (сто сімнадцять тисяч вісімсот двадцять дві грн., 64 коп.).

Стягнути з відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул.Короленка, 7, м.Рівне, 33028, ) на користь ОСОБА_1 (вул.Погоринська, 35а, м.Рівне, 33025. РНОКПП НОМЕР_1) моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу методології та розяснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць, а саме: 12.820,48 грн. (дванадцять тисяч вісімсот двадцять грн., 48 коп.) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 листопада 2018 року.

Суддя Махаринець Д.Є.