Справа № 0440/5707/18
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року Справа № 0440/5707/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування рішення про відмову у призначенні пенсії та зобовязання вчинити певні дії, -
26.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Шевченківського відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України у м. Дніпрі, у якому позивач просить:
- визнати незаконними дії Шевченківського відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного УПФ України у місті Дніпрі щодо припинення виплати пенсії за віком;
- визнати незаконними дії Шевченківського відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного УПФ України у місті Дніпрі щодо відмови в поновлені виплати пенсії за віком;
- зобов'язати Шевченківський відділ обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного УПФ України у місті Дніпрі поновити нарахування та виплату пенсії за віком;
- зобов'язати Шевченківський відділ обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного УПФ України у місті Дніпрі нарахувати та виплатити пенсію, на підставах, визначених чинним пенсійним законодавством, починаючи з дня припинення виплати пенсії, тобто з 31.03.2010 року;
- судові витрати по справі покласти на відповідача та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн., витрати на професійну правничу допомогу - 8000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в січні 2003 року позивач виїхала на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччини. Починаючи з 31.03.2010 року, виплата пенсії за віком була припинена. Положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року визнані такими, шо не відповідають Конституції України (є неконституційними), втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. 28.02.2017 року позивач звернулась із заявою до Шевченківського відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного УПФУ у місті Дніпрі про поновлення виплати пенсії за віком з проханням виплачувати її на території України на пенсійний рахунок в Приватбанку, однак, листом від 14.03.2017 року № Ф-31 вимоги були визнані такими, що не підлягають задоволенню і на підставі ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було відмовлено. На звернення від 18.06.2018 року до Шевченківського відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного УПФ України у місті Дніпрі щодо поновлення виплати пенсії з проханням виплачувати її на території Україні на пенсійний рахунок в Приватбанку листом від 26.06.2018 № Ф 9509-1К також було відмовлено у зв'язку із відсутністю підстав для поновлення пенсії за віком за наданими документами. Позивач вважає дії щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком неправомірними та необгрунтованими, оскільки це порушує вимоги чинного законодавства та суперечить позиції Верховного суду України, який у своїй Постанові №21-168а15 від 19.05.2015 року зазначив, що з дня набрання чинності Рішення Конституційного суду №25-рп/2009 ПФУ мас відновити пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідачем 13.08.2018 року отримано копію ухвали суду про відкриття спрощеного позовного провадження в даній адміністративній справі та копію позову разом із копіями доданих до нього документів.
11.09.2018 року на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Зауважив, що позивач звернувся до Управління із заявою про поновлення пенсії за віком та надав не повний пакет документів, а саме, відсутній паспорт громадянини України. Крім цього, зазначив, що позива чем пропущено строк звернення до суду.
23.08.2018 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якій він зазначає, що з огляду на позицію Конституційного Суду України в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013, а також на підставі аналізу положення ч. 1 ст. 122 КАС України в системному зв'язку з положенням ч, 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», можна дійти висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов'язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом. Крім цього, зазначив, що у Постанові Верховного суду України №21-168а15 від 19.05.2015 року чітко зазначено, що з дня набрання чинності Рішення Конституційного суду №25-рп/2009 ПФУ має відновити пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно протоколу від 02.04.2002 року № 8015 ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком.
У 2003 році позивач виїхала на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччини.
31.03.2010 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена.
Згідно розпорядження Управління пенсійного фонду України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 12.10.2011 року 31.03.2010 року, яке прийняте на підставі довідки Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 22.07.2011 року № 39/3296, закрито особовий рахунок ОСОБА_1 171074/70 .
28.02.2017 року позивач звернулась із заявою до Шевченківського відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного УПФУ у місті Дніпрі про поновлення виплати пенсії за віком, однак листом від 14.03.2017 року № Ф-31 було відмовлено в поновленні виплати на підставі ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки між Україною та Німеччиною відсутній договір, що врегульовує відносини у сфері пенсійного забезпечення.
18.06.2018 року позивач звернулась ОСОБА_2 відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо поновлення виплати пенсії, однак, листом від 26.06.2018 № Ф 9509-1К також було відмовлено, у зв'язку із відсутністю підстав для поновлення пенсії за віком, оскільки між Україною та Німеччиною відсутній договір, що врегульовує відносини у сфері пенсійного забезпечення
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19.05.2015 року № 21-168а15 та Верховним Судом у постановах від 20.03.2018 року у справі № 459/2058/17 та від 17.07.2018 року у справі № 537/52/17.

Таким чином, суд вважає, що відповідач незаконно припинив виплату позивачу пенсії з 2010 року, тобто після прийняття Конституційним Судом України Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009р., яким пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), та дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд дійшов висновку про неправомірність відмови відповідача в поновленні виплати позивачу пенсії за віком, та зазначив, що поновлення виплати пенсії має бути здійснено за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення пенсії.

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки позивач знаходився на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, суд вважає за можливе замінити відповідача у справі на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на підставі ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суд вважає за необхідне зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплати позивачу пенсію з 31.03.2010 року.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн. суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В обґрунтування понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання юридичних послуг, акт здачі-прийому послуг та квитанція довільної форми, в яких зазначено найменування послуг, сума, підписи замовника та виконавця, дата оплати, розрахунок наданих послуг.

При цьому, суд зазначає, що платіжних (розрахункових) документів, рахунків на оплату та інших документів, які б можливо було вважати платіжними документами та належними доказами здійснення оплати позивачем не надано.

За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування рішення про відмову у призначенні пенсії та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в поновлені виплати пенсії за віком.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком, на підставах, визначених чинним пенсійним законодавством, починаючи з дня припиненя виплати пенсії - 31.03.2010 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_3