Справа № 826/3284/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 листопада 2018 року № 826/3284/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
прозобов'язання вчинити певні дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг (далі - відповідач, Нацкомфінпослуг), в останній редакції якого просить:

- стягнути з Нацкомфінпослуг на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 9 380,28 грн. при звільненні з державної служби у зв'язку із досягненням 65-річного віку, яка передбачена пунктом 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу»;

- стягнути з Нацкомфінпослуг на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги, яка передбачена пунктом 7 частини першої, частини третьої статті 83 Закону України «Про державну службу», за період з 25.05.2017 по 14.06.2018 в розмірі 118 816,88 грн.

Позовні вимоги вмотивовано протиправною бездіяльністю відповідача у зв'язку з невиплатою позивачу в день звільнення з державної служби у зв'язку із досягненням 65-річного віку вихідної допомоги, передбаченої частиною третьою статті 83 Закону України «Про державну службу».

Невиплата згаданої допомоги в установлений законом строк зумовлює притягнення відповідача до відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, шляхом виплати на користь позивача середнього заробітку за весь час несвоєчасного розрахунку.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити.

Відповідач у письмовому відзиві та його представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили, обґрунтовуючи тим, що позивач втратила право на отримання вихідної допомоги при звільненні з державної служби у зв'язку з досягненням 65-річного віку, оскільки при її попередньому звільненні відповідно до наказів Держфінпослуг, які в подальшому визнані протиправними та скасовані в судовому порядку, вона отримала вихідну допомогу при звільненні в розмірі 10 168,00 грн. та 32 050,00 грн., які після поновлення на державній службі на виконання рішення суду не повернула. З урахуванням викладеного питання виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у зв'язку з досягненням 65-річного віку Нацкомфінпослуг не розглядалось.

Крім того, відповідач вказує на те, що позивач фактично не працювала в Нацкомфінпослуг і не отримувала заробітну плату та будь-які інші виплати (заробіток становить 0 грн.), що унеможливлює нарахування та виплату їй згаданої вихідної допомоги. Виплачений позивачу на виконання рішення суду про поновлення на роботі середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з протиправним звільненням Держкомфінпослуг не є заробітною платою і не може застосовуватися для нарахування вихідної допомоги. До того ж вихідна допомога не є заробітною платою, тому у разі її несвоєчасної виплати працівнику у роботодавця не наступає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Окрім того, позивач в день звільнення не працювала, письмову вимогу про виплати належних їй при звільненні коштів в порядку статті 116 згаданого Кодексу не подавала, що також виключає обов'язок Нацкомфінпослуг виплатити їй середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги.

Оскільки вихідна допомога не є заробітною платою, то відповідач вважає, що при її зверненні до суду підлягають застосуванню судом строки звернення до суду, які суд не застосував, незважаючи на пропуск цього строку позивачем.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи та заперечення сторін, докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, до 01.11.2012 позивач перебувала на державній службі, зокрема, обіймала посаду заступника директора департаменту юридичного забезпечення Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі також - Держфінпослуг), з якої звільнена наказом Голови комісії з ліквідації Держфінпослуг від 31.10.2012 № 505-к за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацією названої Комісії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №2а-16510/12/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2017, визнано протиправним і скасовано вищевказаний наказ Держфінпослуг про звільнення ОСОБА_1 та зобов'язано Нацкомфінпослуг поновити з 02.11.2012 ОСОБА_1, звільнену з посади заступника директора юридичного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, на рівнозначній посаді в Нацкофінпослуг та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

На виконання рішення суду наказом Нацкомфінпослуг від 25.05.2017 № 192-к ОСОБА_1 з 02.11.2013 поновлено на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення та з 18.05.2017 звільнено її з указаної посади у зв'язку із досягненням 65-річного віку на підставі пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

У день прийняття наказу про звільнення позивачу видано оформлену належним чином трудову книжку, ознайомлено з наказом про поновлення та звільнення зі служби.

Згідно з доводами позивача на усне її запитання до керівника відділу управління персоналом, яка здійснювала усі процедурні питання, пов'язані зі звільненням, щодо розміру посадового окладу, нарахування належних їй при звільненні виплати, позивачу запропоновано залишити інформацію про особисті реквізити для перерахування коштів у відділі фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Нацкомфінпослуг.

Ураховуючи згадану пропозицію, позивач в письмовій формі надала інформацію про необхідні реквізити, за якими на виконання вищевказаного рішення суду їй 30.11.2017 виплачено середній заробіток за один місяць в розмірі 8 185,24 грн.

Інші кошти, в тому числі передбачену частиною третьою статті 83 Закону України «Про державну службу» вихідну допомогу при звільненні у зв'язку з досягненням 65-річного віку, позивачу ні в день звільнення, ні в подальшому не виплачено, що зумовило її звернення до суду з позовною заявою, при вирішенні якої суд виходить із такого.

Законом України «Про державну службу» визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях

Статтею 83 вказаного Закону визначено перелік підстав для припинення державної служби.

Так, поміж іншого, згідно з пунктом 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом.

Частиною третьою цієї ж статті визначено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Указана вихідна допомога є грошовою компенсацією втрати працівником роботи, і єдиною умовою для її виплати, відповідно до частини третьої статті 83 Закону України «Про державну службу», є звільнення державним службовцем у зв'язку із досягненням 65-річного віку.

Аналіз приписів Закону України «Про державну службу» дає суду підстави дійти висновку про відсутність у ньому будь-яких норм, що визначають залежність виплати вихідної допомоги у зв'язку зі звільненням через досягнення 65-річного віку від будь-яких умов, окрім досягнення особою віку 65-років.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі факт звільнення позивача з державної служби саме у зв'язку з досягненням 65річного віку.

За наведених обставин позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні з Нацкомфінпослуг.

З урахуванням вищевикладеного суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно відсутності у позивача права на отримання вихідної допомоги, вмотивовані тим, що при звільненні з Держфінпослуг 02.11.2012 ОСОБА_1 відповідно до наказів Держфінпослуг від 31.10.2012 № 505-к та 18.04.2013 № 37-к уже отримала вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати (10168,00 грн.) та грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів (32050,00 грн.), які вона при поновленні на роботі у відповідності до статті 1212 Цивільного кодексу України повинна була повернути і не повернула.

Крім того, Верховний Суд України в постанові від 01.02.2017 у справі № 6-2711цс16 звернув увагу на те, що за наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності:

а) рахункової помилки зі сторони платника;

б) недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Судом не встановлено обставини, що зумовлюють наявність підстав, передбачених згаданою правовою нормою, для повернення позивачем виплат, отриманих від Держфінпослуг при звільненні 02.11.2012.

У разі, якщо Нацокмфінпослуг вважає що у позивача існує визначений статтею 1212 Цивільного кодексу України обов'язок повернути вищевказані кошти і він не здійснив це добровільно, відповідач вправі звернутися до суду з позовом щодо стягнення цих коштів з ОСОБА_1

Доказів ухвалення судом рішення щодо вирішення такого позову суду не надано.

Також суд не погоджується з відповідачем щодо відсутності підстав для нарахування їй вихідної допомоги з огляду на те, що фактично позивач перед звільненням не працювала і її заробітна плата, а отже й середній заробіток перед звільненням становить 0 грн., що унеможливлює нарахування та виплату їй згаданої допомоги в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що обґрунтовується наступним.

Зі змісту частини третьої статті 83 Закону України «Про державну службу» слідує, що розмір вихідної допомоги визначається виходячи із розміру середньомісячного заробітку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» затверджено однойменний Порядок (далі - Порядок № 100).

Відповідно до підпункту «є» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку виплати вихідної допомоги.

Абзацами другим-четвертим пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Останній абзац пункту 4 Порядку № 100, яким пункт 4 Порядку доповнено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2015 №542, визначає порядок обчислення середнього заробітку працівникам, які були звільнені в запас з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та повторно призвані для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Ймовірно, що при доповненні пункту 4 новим абзацом Кабінетом Міністрів України помилково не внесено відповідні зміні до абзацу четвертого пункту 2 Порядку № 100 в частині посилання на останній абзац пункту 4 .

Водночас передостаннім абзацом пункту 4 Порядку № 100 визначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Як вбачається зі матеріалів справи, до 02.11.2012 позивач працювала на посаді заступника директора департаменту юридичного забезпечення Держфінпослуг. На виконання рішення суду та у зв'язку з незаконним звільненням з вищевказаної посади 25.05.2017 відповідач з 02.11.2012 поновив ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення Нацкомфінпослуг, яка є рівнозначною тій, яку вона обіймала до звільнення. Того ж дня у зв'язку з досягненням 65-річного віку відповідач звільнив позивача з посади заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення.

Відтак, фактично позивач на указаній посаді після поновлення на державній службі протягом періоду з 02.11.2012 по 18.05.2017 не працювала та заробітну плату не отримувала.

За вказаний період, який є вимушеним прогулом, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2017 у справі № 2а-16510/12/2670, на користь позивача стягнуто середній заробіток, який не є заробітною платою, оскільки має компенсаційний характер, гарантований Кодексом законів про працю України, у зв'язку із втратою заробітку за час вимушеного прогулу під час незаконного звільнення.

При цьому неможливість позивача отримувати заробітну плату за згаданий вище період зумовлена не її виною, а виною суб'єкта владних повноважень у зв'язку з протиправним звільненням.

Відтак, при нарахуванні вихідної допомоги позивачу при звільненні підлягає застосуванню не абзац четвертий пункту 2 Порядку № 100, на який вказує відповідач, а передостанній абзац пункту 2, згідно з яким, якщо працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з штатним розписом Нацкомфінпослуг на 2018 рік посадовий оклад заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення Нацкомфінпослуг, на якій поновлено позивача та з якої її звільнено у зв'язку з досягненням 65-річного віку, становить 10 900,00 грн.

Ураховуючи викладене позивач має право на отримання вихідної допомоги в розмірі посадового (місячного) окладу за останньою посадою, яку вона обіймала в Нацкомфінпослуг перед звільненням, а саме в розмірі 10900,00 грн. за винятком відповідних платежів та податків, які підлягають вирахуванню із цієї суми їй при виплаті.

При зверненні до суду позивач просила стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 9380,28 грн., помилково застосовуючи при визначенні її розміру розмір свого середньомісячного заробітку, визначеного постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2017 у справі № 2а-16510/12/2670.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Керуючись указаною правовою нормою та з метою ефективного захисту прав позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, суд вважає за доцільне вийти за межі заявлених позовних вимог і стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10 900,00 грн.

Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь вихідної допомоги у розмірі 10 900,00 грн. у зв'язку з припиненням державної служби і досягненням віку 65-річного віку є обґрунтованою та підлягає задоволенню судом..

Також суд вважає частково обґрунтованою позовну вимогу про стягнення з Нацкомфінпослуг на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у зв'язку з досягненням 65-річного віку в розмірі 118816,88 грн. за період з 25.05.2017 по 14.06.2018, що обґрунтовується таким.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 166 цього Кодексу.

Як зазначено у частині першій статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною п'ятою статті 235 Кодексу законів про працю України також передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (від 16.05.2012 № 6-47110св11, від 18.07.2012 року № 6-14417св12, від 29.01.2014 № 6-144цс13, від 15.09.2015 № 21-1765а15, від 27.04.2016 № 6-113цс16) також неодноразово вказував на те, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові від 26.10.2016 у справі № 6-1395цс16 Верховний Суд України зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Верховний Суд в постанові від 22.08.2018 у справі № 761/2451/15-ц також вказує на те, що аналіз норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку.

Судом встановлено, що в день звільнення з Нацкомфінпослуг 25.05.2017 позивач не працювала, що відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України покладало на відповідача обов'язок не пізніше наступного дня після отримання її вимоги про проведення розрахунку провести з нею такий розрахунок, в тому числі виплатити належну ОСОБА_1 вихідну допомогу.

З наказу Нацкомфінпослуг від 25.05.2017 № 192-к «Про поновлення та звільнення з посади ОСОБА_1» вбачається, що відповідачем доручено відділу фінансів, бухгалтерського обліку і звітності в установленому порядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць, що становить 10 168,00 грн.

Про ознайомлення з цим наказом в день звільнення 25.05.2017 та отримання трудової книжки позивач не заперечувала.

У ході судового розгляду справи судом не здобуто будь-яких доказів стосовно письмового повідомлення відповідачем про інші суми, нараховані позивачу для виплати при звільненні.

Водночас судом не встановлено звернення позивача в день звільнення 25.05.2017 при отриманні трудової книжки до відповідача з вимогою про проведення з нею повного розрахунку при звільненні.

Суд критично оцінює доводи позивача стосовно того, що 25.05.2017 у відповідь на її усне запитання до керівника відділу управління персоналом, яка здійснювала процедурні питання, пов'язані зі звільненням, щодо розміру посадового окладу, нарахування належних їй при звільненні виплат, позивачу запропоновано залишити інформацію про особисті реквізити для перерахування коштів у відділі фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Нацкомфінпослуг, і є власне її вимогою до відповідача про проведення розрахунку при звільненні, оскільки відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України такі доводи не підтверджені відповідними доказами.

Згідно з указаною правовою нормою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доцільно зауважити, що вимога позивача про проведення повного розрахунку при звільненні передбачає необхідність вчинення нею певних дій, тобто оформлення волевиявлення про такий розрахунок у формі заяви, поданих у встановленому порядку на ім'я керівника установи через відділ (канцелярію), відповідальну особу, які здійснюють реєстрацію заяви, або направити її засобами поштового зв'язку. Саме такі докази можуть бути належними та враховані судом при прийнятті рішення.

Отже, судом встановлено, що вимогу про виплату їй розрахункових сум шляхом безпосереднього звернення до відповідача позивач не пред'являла.

Не була заявлена така вимога і при зверненні позивача з позовом до суду.

Проте факт звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, у зв'язку з невиплатою вищезгаданої вихідної допомоги, суд вважає належним пред'явленням вимоги про розрахунок в розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України.

Так, спрощене провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 відкрите судом 02.03.2018 та призначено судове засідання на 19.04.2018.

Ухвалу про відкриття провадження у справі та позовні матеріали відповідач отримав 05.03.2018 та дізнався про вимогу позивача щодо отримання з ним повного розрахунку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Отже з 05.03.2018 відповідач повинен був виплати позивачу належну їй вихідну допомогу, яку безпідставно не виплатив, тому саме з цієї дати розпочався перебіг періоду, за який з відповідача належить стягнути на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.01.2018 у справі № 2233/688/16-ц, відповідно до якої Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є належним пред'явленням вимоги про розрахунок в розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період з 25.05.2017 по 14.06.2018.

Однак, ураховуючи встановлену вище дату, з початком якої законодавство пов'язує початок періоду, за який з відповідача підлягає стягненню середній заробіток на користь позивача у зв'язку з несвоєчасним розрахунком, та діючи в межах заявлених позовних вимог, суд вважає що такий заробіток на користь позивача з відповідача підлягає стягненню за період з 05.03.2018 по 14.06.2018.

Указаний період містить 69 робочих днів: у березні - 19 р.д., квітні - 19 р.д., травні - 21 р.д., червні - 10 р.д.

З урахуванням вищевикладених висновків суду, для розрахунку середнього заробітку позивача, який підлягає стягненню на її користь з відповідача, відповідно до передостаннього абзацу пункту 2 Порядку № 100, застосовується розмір посадового окладу за посадою, яку вона обіймала в Нацкомфінпослуг до звільнення, який складає 10 900,00 грн.

Відтак, середньоденний заробіток позивача складає 519,05 грн. (10 900 грн. : 21 р.д.), тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 35 814,45 грн. (519,05 грн. х 69 р.д.)., тоді як позивач просила стягнути 118 816,88 грн.

Зазначена сума є співмірною відносно розміру середнього заробітку позивача, а тому суд не вбачає підстав для її зменшення.

За таких обставин вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 118 816,88 грн. є частково обґрунтованою та підлягає задоволенню судом в розмірі 35 814,45 грн.

Отже, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення судом.

Суд не погоджується з доводами відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із позовною заявою, вмотивоване відповідачем тим, що вихідна допомога є компенсаційною виплатою та не є заробітною платою, стосовно стягнення якої не застосовується строк звернення до суду.

У цьому контексті доцільно заслуговує на увагу висновок Верховного Суду України, що міститься в постанові від 26.10.2016 у справі № 6-1395цс16, відповідно до якого в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У подальшому, з посиланням на цю постанову Верховний Суд України прийняв постанову від 06.12.2017 у справі № 6-331цс17, в якій предметом дослідження судом стало неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 233 КЗпП України в частині строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Так, при прийнятті рішення у справі суд послався на положення статті 2 Закону України «Про оплату праці», яка визначає структуру заробітної плати, а саме:

- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

На підставі аналізу зазначеної норми Верховний Суд України дійшов висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 61-992св17 та від 04.05.2018 у справі №808/858/16.

Таким чином, належна позивачу до виплати вихідна допомога при звільненні у зв'язку з досягненням 65-річного віку є частиною її заробітної плати і при зверненні до суду щодо її стягнення позивач не обмежена будь-якими строками.

У зв'язку з частковим задоволенням позову суд також зобов'язаний вирішити питання про розподіл судових витрат.

Що стосується відшкодування витрат на правову допомогу, яку позивачу надано адвокатом, суд виходить із наступного.

За змістом статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, поміж іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір при поданні до суду позовної заяви позивачем не сплачувався у зв'язку зі звільненням від його сплати відповідно до закону.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06.07.2015 року у справі «Заїченко проти України»).

На підтвердження факту надання позивачеві у цій справі правової допомоги адвокатом адвокатського бюро «Олександра Кротюка» та понесення ним у зв'язку з цим витрат на оплату правової допомоги, позивачем надано до суду додаткову угоду про надання правової допомоги від 26.02.2018 №1, ордер адвоката серії КВ №280119 від 26.02.2018, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2493 від 16.03.2006, посвідчення адвоката КВ 2493 від 17.02.2016, квитанцію від 08.06.2018 №45 про оплату 5000,00 грн. за надання правової допомоги.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи викладене суд вважає доведеними витрати позивача на отримання правової допомоги у зв'язку зі зверненням до суду і з огляду на часткове задоволення позовних вимог вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача ці витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 1 822,00 грн.

Такий розмір визначено наступним шляхом:

- відповідно до заявлених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача 128 197,16 грн.

- судом стягнуто з відповідача на користь позивача 46 714,45 грн., що становить 36,44% від заявленої позивачем суми;

- ураховуючи наведене 36,44% від 5 000,00 грн., понесених позивачем витрат на правову допомогу, становить 1 822,00 грн.

Підсумовуючи все вищевикладене, керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (04060, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг (01001, м. Київ, вул. Грінченка, 3, ) задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, вихідну допомогу у розмірі 10 900,00 грн. при звільненні з державної служби у зв'язку із досягненням 65-річного віку, передбачену пунктом 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Стягнути на користь на користь ОСОБА_1 з Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в розмірі 35 814,45 грн.

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, витрати, понесені у зв'язку з отриманням правової допомоги в розмірі 1 822,00 грн.

В решті сум відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко