Справа № 826/17849/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 листопада 2018 року № 826/17849/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Громадської ради доброчесності
провизнання протиправним і скасування рішення
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору:

- Вища кваліфікаційна комісія суддів України;

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Громадської ради доброчесності (далі - також відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі також - третя особа, ВККСУ), в якому просить: - визнати незаконним та скасувати рішення Громадської ради доброчесності від 15.05.2017 про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям недоброчесності та професійної етики.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оспорюваного рішення, оскільки висновки, викладені в ньому є необґрунтованими та не відповідають дійсності.

Відповідач явку свого представника в судові засідання не забезпечив, про дату, час і місце судових засідань повідомлений належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на веб-сайті Судової влади України. Своєї позиції стосовно заявлених позовних вимог суду не повідомив.

Третя особа в письмовому поясненні щодо суті спору та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав правомірності оскаржуваного рішення, зазначивши, що ВККС надавалась оцінка оспорюваному рішенню разом з усіма матеріалами досьє ОСОБА_1

В установленому порядку суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.03.1993 ОСОБА_1 обрано на посаду судді Краснолуцького міського суду Луганської області строком на 5 років.

Постановою Верховної Ради України від 04.03.1998 № 161/98-ВР «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрано суддею Чернігівського обласного (апеляційного) суду безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 19.05.2011 № 3399-ІV «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрано суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безстроково.

02.12.2016 позивачем подано до ВККСУ письмову заяву про участь у доборі кандидатів на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду з усіма документами, визначеними статтею 71 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Рішенням ВККСУ від 13.12.2016 №93/вс-16 ОСОБА_1 допущено до участі в конкурсі на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду України.

Рішенням ВККСУ від 11.01.2017 № 2-зп/17 та рішенням ВККС від 20.01.2017 № 4/зп-17 вирішено, зокрема, провести 16.02.2017 анонімне письмове тестування та 21.02.2017 практичне завдання, як складових першого етапу («складення іспиту») кваліфікаційного оцінювання у межах оголошеного 07.11.2016 конкурсу до Верховного Суду.

Рішенням ВККСУ від 08.02.2017 № 17/вс-17 ОСОБА_1 допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Рішенням ВККСУ від 17.02.2017 №12/зп-17 визначено результати складеного 16.02.2017 анонімного письмового тестування, за результатами якого кандидат ОСОБА_1 отримала 60 балів, а за результатами виконання практичного завдання - 74 бали. Таким чином, загальний результат складеного іспиту становив 134 бали.

Згідно з рішенням ВККСУ від 29.03.2017 № 22/зп-17 ОСОБА_1 допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання - «дослідження досьє та проведення співбесіди».

У межах конкурсу до Верховного Суду кандидат ОСОБА_1 пройшла тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатами якого складено висновок та визначено рівень показників критеріїв особистої та соціальної компетенції, професійної етики та доброчесності.

15.05.2017 за результатами дослідження та перевірки інформації щодо кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1. Громадською радою доброчесності (далі ГРД) було затверджено висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1. критеріям доброчесності та професійної етики (далі - Висновок ГРД) та надіслано його до ВККСУ.

На спростування інформації, викладеної у згаданому висновку, позивачем надано до ГРД письмові пояснення.

Копію указаного Висновку ГРД суду не надано, що унеможливлює надання оцінки цьому рішенню.

24.05.2017 за результатами співбесіди з ОСОБА_1 та дослідження її досьє колегія ВККСУ прийняла рішення про оголошення перерви та передачу питання відповідності ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності на предмет можливості здійснювати нею правосуддя у Верховному Суді для розгляду та вирішення на пленарному засіданні ВККСУ.

Рішенням ГРД від 23.06.2017 доповнено Висновок ГРД щодо ОСОБА_1 новими фактичними обставинами щодо невідповідності кандидата на посаду судді Верховного Суді, яке в подальшому надіслано на адресу ВККС та під час проведення пленарного засідання ВККСУ 26.06.2017 вручено позивачу.

Копія рішення ГРД від 23.06.2017 (далі - Рішення ГРД) міститься в матеріалах справи.

Обставини, викладені у Висновку ГРД та в Рішенні ГРД досліджувались ВККСУ при вивченні матеріалів досьє ОСОБА_1 та при проведенні співбесіди, в результаті чого рішенням ВККСУ від 26.06.2017 № 150/вс-17 кандидата ОСОБА_1 визнано такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді в складі Верховного Суду.

Не погоджуючись із Висновком ГРД, позивач звернулась з адміністративним позовом до суду, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Спеціальним законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.08.2016 № 1402-VIII (далі - «Закон № 1402-VIII»).

Частиною першою статті 36 цього Закону визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону № 1402-VIII у складі Верховного Суду діють: Велика Палата Верховного Суду; Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд.

За змістом частини першої статті 38 Закону № 1402-VIII суддею Верховного Суду може бути особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді та за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді.

Відповідно до частин першої-третьої статті 81 Закону № 1402-VIII спеціальною процедурою призначення на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду для цілей цього Закону вважається процедура призначення на посаду судді відповідного суду осіб, які відповідають одній із вимог, визначених частиною першою чи другою статті 33, частиною першою статті 38 цього Закону відповідно. На посаду судді Верховного Суду за спеціальною процедурою може бути призначена особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 38 цього Закону. На посаду судді відповідного вищого спеціалізованого суду за спеціальною процедурою може бути призначена особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою чи другою статті 33 цього Закону.

Відповідно до пункту 3 частини п'ятої названої статті Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду, який успішно пройшов спеціальну перевірку.

Згідно з частинами першою-другою статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); професійна етика; доброчесність.

Частиною першою статті 87 Закону № 1402-VIII передбачено, що громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Згідно з частиною п'ятою статті 81 Закону № 1402-VIII громадська рада доброчесності здійснює свою діяльність у чотирьох колегіях, до кожної з яких входить п'ять членів Ради. Колегія Громадської ради доброчесності діє від імені Ради.

Відповідно до частини шостої статті 87 Закону № 1402-VIII громадська рада доброчесності: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Частиною 1 статті 88 Закону № 1402-VIII установлено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Виходячи із обсягу компетенції ГРД та правових наслідків її рішень, відповідач є суб'єктом владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а його висновки безпосередньо впливають на права та інтереси судді (кандидата на посаду судді), в тому числі впливає на професійну суддівську кар'єру, оскільки міститься в матеріалах досьє кандидата на посаду судді відповідного суду та в суддівському досьє, а також розміщується на сайті ГРД для вільного доступу усіх без виключення суб'єктів.

Як заначено вище, суду не надано копію оскаржуваного Висновку ГРД, що унеможливлює надання судом оцінки щодо відповідності законодавству цього рішення. Разом з тим існування цього Висновку ГРД позивачем та третьою особою не заперечується.

З Рішення ГРД від 23.06.2017 про надання інформації на доповнення до Висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1. критеріям доброчесності та професійної етики вбачаються мотиви, якими обґрунтовується такий висновок, а саме, що позивач:

1) у складі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішенні кримінальної справи щодо Юрія Луценка не врахувала рішення Європейського суду у справі «Луценко проти України» та визнання Юрія Луценко політичним в'язнем;

2) зазначила недостовірну інформацію в декларації доброчесності щодо прийняття у складі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення в кримінальній справі Юрія Луценка (ухвала від 03.04.2013), визначеного пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»;

3) отримала і приватизувала службову квартиру в місті Києві, зазначивши членом сім'ї дочку, яка фактично з нею не проживала.

В обґрунтування наведеного ГРД вказує на те, що позивач як одна із членів колегії суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, 03.04.2013 переглядала в касаційному порядку вирок Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2012 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16.05.2012, якими Юрія Луценка засуджено з мотивів політичного переслідування, і фактично погодилася з цими судовими рішеннями з огляду на відсутність у цій справі її окремої думки, оскільки вищевказані рішення були змінені лише в частині розміру матеріальної шкоди, що підлягала відшкодуванню за цивільним позовом. При прийнятті рішення колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за участі ОСОБА_1 не враховано зауваження Парламентської Асамблеї Ради Європи та Європейського парламенту щодо численних недоліків судових процесів проти колишніх члені уряду, Резолюцію Ради Європи від 14.05.2012, в пункті 8 якої Юрія Луценка визнано таким, що засуджений з політичних мотивів, а також висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.07.2012 у справі «Луценко проти України». Ухвалення згаданого рішення є «порушенням принципів професійної етики незалежно від того, чи було таке рішення оскаржене, скасоване, чи притягався суддя до юридичної відповідальності»; під час розгляду справи «колегія суддів свавільно витлумачила рішення ЄСПЛ та відмовилася бачити обставини, які суддям було невигідно визнати з огляду на те, що при владі залишалися ті самі особи, які й зловживали інструментами правосуддя собі на користь». Така поведінка кандидата підриває авторитет до судової влади в суспільстві і віри народу в правосуддя, не відповідає принципам поведінки суді, закріпленим у пунктах 1.3, 1.6 Бангалорських принципів, за якими суддя повинен не тільки не мати неналежних зв'язків з виконавчою та законодавчою гілками влади і не діяти під їхнім впливом, але й поводитися таким чином, щоб відсутність таких зв'язків і впливу була очевидна для стороннього спостерігача, а також дотримуватися високих стандартів поведінки суддів і одстоювати їх з метою поглиблення громадської довіри до судових органів. При цьому ГРД стверджувала, що не оцінює законність судового рішення стосовно Луценка Ю.В., ухваленого колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за участі ОСОБА_1

Зазначення позивачем недостовірної інформації в декларації доброчесності полягає в тому, що всупереч вимогам статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» ОСОБА_1 не зазначила в указаній декларації про свою участь в прийнятті рішення в кримінальній справі Юрія Луценка, якого визнано політичним в'язнем.

Щодо приватизації службового житла, то відповідач вказує на те, що позивачем двічі приватизувалось службове житло. Вперше у 1999 році у м. Чернігові площею 78,9 кв.м, вдруге - в 2014 році у м. Києві площею 83 кв.м. Під час отримання службового житла в м. Києві позивач вказала, що в ньому проживатиме 3 особи: сама позивач, її чоловік та донька, що вплинуло на загальну площу квартири. На момент виділення квартири у м. Києві донька судді не проживала в м. Києві та не проживає зараз. Наведене свідчить, що позивач штучно збільшила кількість осіб, що мали би проживати в службовій квартирі задля отримання більшої за площею квартири та можливості її подальшої приватизації, в тому числі і донькою судді. Приватизація суддею житла, отриманого як службове, за наявності у її власності іншого житла є недоброчесним, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» з 2010 року гарантує право судді лише на службове житло.

Відповідно до Бангалорських принципів суддя не має права використовувати чи дозволяти використовувати авторитет судової влади для досягнення особистих інтересів судді, членів його сім'ї чи інших осіб. Описані вище дії судді не відповідають зазначеному принципу.

Доцільно зауважити, що поняття «доброчесність» чинним законодавством не визначене, а тому є оціночним поняттям.

Поряд з цим, відповідно до пункту 12 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККСУ від 03.11.2016 № 143/зп-16, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

12.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім'ї задекларованим доходам.

12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім'ї задекларованим доходам.

12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

12.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 9- 12, 15- 19 частини першої статті 106 Закону.

12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

12.6. Наявність незабезпечених зобов'язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими:

12.7.1. Чесність і порядність.

12.7.2. Контрпродуктивна поведінка.

12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені пунктами 12.1- 12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема: 1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади; 2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 3) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності); 4) декларації родинних зв'язків судді та декларації доброчесності судді; 5) результатів регулярного оцінювання; 6) результатів перевірки декларації родинних зв'язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності); 7) висновків Громадської ради доброчесності (за наявності); 8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Показник, передбачений пунктом 12.7 цієї глави, визначається за допомогою відповідних тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

Будь-яке рішення суб'єкта владних повноважень, в тому числі висновок ГРД, має бути обґрунтованим, ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами.

Спростовуючи Висновок ГРД з урахуванням Рішення ГРД, позивач зазначила про його необґрунтованість, вказуючи, зокрема, що процедура отримання нею службової квартири в м. Києві підтверджується відповідними протоколами засідання житлово-побутової комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з яких вбачається, що вона не могла здійснювати вплив на умови та порядок надання службового житла суддям. При цьому вирішення питання надання їй службового житла вирішувалося одночасно із питанням забезпечення службовим житлом і інших суддів. Більше того, дії житлово-побутової комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо виділення службового житла позивачу в судовому порядку не оскаржувалися та протиправними не визнані.

Стосовно решти звинувачень ГРД про неврахування позивачем рішення Європейського суду у справі «Луценко проти України» при вирішенні кримінальної справи щодо Юрія Луценка у складі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, та незазначенням відомостей про розгляд цієї кримінальної справи в декларації доброчесності, позивач вказала, що інформація, покладена в основу таких звинувачень, відповідачем не перевірялася та суперечить дійсним обставинам.

Так, зокрема, як вбачається з рішення ВККСУ від 26.06.2017 № 150/вс-17 у ході пленарного засідання ВККСУ 26.06.2017, спростовуючи Висновок ГРД, позивач зазначила, що в документах міжнародних інституцій, на які посилається ГРД, окреслено системні порушення у функціонуванні кримінального судочинства України та констатується, що застосування судами суперечливого законодавства є наслідком законотворчості законодавчої гілки влади, за що носії судової гілки влади не повинні відповідати, а їх рекомендації спрямовані насамперед на те, щоб спонукати державу Україна, органи державної влади до дій, визначених цими документами. При цьому вони не встановлюють обов'язкових до виконання приписів та положень, а жодна із згадуваних ГРД міжнародних інституцій Юрія Луценка політичним в'язнем так і не визнала.

Посилання у Висновку ГРД на рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2012 у справі «Луценко проти України» як на доказ незаконності прийнятого за участі позивача рішення в кримінальній справі Юрія Луценка є безпідставним, оскільки рішення Європейського суду з прав людини стосується лише затримання та тримання Юрія Луценка під вартою, а питання справедливості судового розгляду справи по суті не було предметом розгляду Європейського суду з прав людини і, відповідно, порушення статті 6 Конвенції під час її розгляду не було констатовано.

Необхідно зазначити, що оскільки ГРД є суб'єктом владних повноважень, на неї поширюються і вимоги щодо дотримання адміністративної процедури при прийнятті рішень та щодо форми цих рішень.

Регламент ГРД схвалено її рішенням № 1/2016 від 23.11.2016 (далі - Регламент).

Статтею 14 Регламенту визначено, що засідання колегії вважається повноважним, якщо у ньому бере участь принаймні три члени Ради, які входять до колегії.

Відповідно до статті 16 Регламенту рішення Ради на засіданнях колегії ухвалюється більшістю голосів членів Ради, які входять до відповідної колегії.

Згідно зі статтею 19 Регламенту за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає: достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

У період прийняття спірного Висновку статтею 22 Регламенту було визначено, що проект висновку повинен містити: найменування Ради; номер колегії, яка його ухвалюватиме, повне ім'я судді (кандидата на посаду судді), щодо якого надається висновок, місце його роботи; лаконічне і систематизоване викладення інформації, яка свідчить про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та (або) професійної етики або викликає обґрунтований сумнів щодо відповідності цим критеріям, у разі необхідності з посиланням на додатки; мотиви для ухвалення висновку; висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності; зазначення прізвищ та ініціалів членів колегії.

Єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності встановлено Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 (далі за текстом - Правила).

Пунктом 2 Розділу І Правил визначено, що службовий документ - це офіційно зареєстрований службою діловодства або відповідним чином засвідчений документ, що одержаний чи створений установою у процесі її діяльності та має відповідні реквізити.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу ІІ Правил право на видання певного виду розпорядчого документа (постанови, рішення, наказу, розпорядження) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється правовим статусом установи та порядком прийняття управлінських рішень (на підставі єдиноначальності або колегіальності).

Згідно з підпунктом 11 пункту 1 розділу ІІ Правил оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55.

За змістом пункту 7 розділу ІІ Правил посадові особи підписують документи в межах своїх повноважень, визначених у положеннях (статутах) установи, положеннях про структурні підрозділи, посадових інструкціях, розпорядчому документі про розподіл обов'язків між керівником та його заступниками тощо. Підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної - якщо документ надрукований не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалів (ініціала імені) і прізвища.

Відповідно до підпункту 4.4 пункту 4 Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, документи, що їх складають в організації, повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва організації, назва виду документа (не зазначають на листах), дата, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту документа, текст документа, підпис.

Згідно з підпунктом 5.23 пункту 5 Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003» підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної, якщо документ надруковано не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалу(-ів) і прізвища. Якщо документ підписують кілька (дві або більше) осіб, то їхні підписи розташовують один під одним відповідно до підпорядкованості посадових осіб.

Разом з тим відсутність копії оскаржуваного Висновку ГРД не дає можливості встановити дотримання відповідачем вимог Регламенту та наведених законодавчих приписів в частині оформлення цього документа і прийняття його в установленому порядку. У суду відсутня інформація стосовно членів ГРД, які були присутніми на засіданні колегії 15.05.2017 р., а отже і про те, чи було це засідання повноважним, щодо наявності підписів оскаржуваного Висновку ГРД із зазначенням прізвищ та ініціалів членів колегії. Невідомі мотиви, з яких виходив відповідач, приймаючи такий висновок, а також джерела інформації, які досліджувались ним стосовно позивача.

Разом з тим суд приходить до висновку про неможливість розцінювати Рішення ГРД від 23.06.2017 про надання інформації на доповнення до Висновку про невідповідність кандидата на посаду Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, в якому викладено відповідні мотиви такої невідповідності і фотокопія якого міститься в матеріалах справи, невід'ємною частиною оскаржуваного Висновку ГРД, для того щоб надати йому правову оцінку як рішенню суб'єкта владних повноважень.

Наведене обґрунтовуються тим, що згадане Рішення ГРД, не відповідає усім переліченим вище вимогам щодо його оформлення.

Так, зокрема, на останній сторінці Рішення ГРД відсутні підписи осіб, які його підписали, зазначено лише «Координатор Громадської ради доброчесності».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На переконання суду викладених вище обставин достатньо для визнання протиправним та скасування оскаржуваного Висновку ГРД, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задовольнити.

Водночас, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та з метою ефективного захисту прав позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і визнати протиправним та скасувати Рішення ГРД від 23.06.2017 про надання інформації на доповнення до Висновку про невідповідність кандидата на посаду Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Відповідно до указаної вище правової норми суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, щодо неврахування позивачем у складі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Європейського суду в справі «Луценко проти України» при постановленні ухвали від 03.04.2013 в кримінальній справі Юрія Луценка суд зазначає про наступне.

Судом встановлено, що вироком Печерського районного суду від 27.02.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2012, Юрія Луценка засуджено до позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності строком на 3 роки, з конфіскацією всього особисто належного йому майна та з позбавленням 1 рангу державного службовця. Перед цим 26.12.2010 Юрій Луценко був взятий під варту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за участі позивача вищевказані рішенні судів першої та апеляційної інстанції у кримінальній справі Юрія Луценка залишено без змін. Окрема думка будь-кого із суддів при постановленні указаного рішення відсутня.

У подальшому Юрій Луценко був реабілітований Законом України «Про реабілітацію осіб на виконання рішень Європейського суду з прав людини», а вирок Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2012 стосовно Юрія Луценка скасований ухвалою цього ж суду від 20.03.2014 на виконання згаданого Закону України.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.07.2012 у справі «Луценко проти України» констатовано порушення пунктів 1-4 статті 5 Конвенції, а також статті 18 у поєднанні зі статтею 5 Конвенції у зв'язку з тим, що «обмеження свободи заявника, дозволене за пп. «с» п. 1 статті 5 Конвенції, було застосовано «не лише з метою допровадження його до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення, а й з інших причин». При цьому посилання в указаному рішенні на наявність політичних мотивів відсутнє.

В іншому рішенні від 11.06.2015 у справі «Луценко проти України» № 2, тобто уже після завершення розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ кримінальної справи Юрія Луценка, Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 3 Конвенції у зв'язку з умовами тримання заявника під вартою в установі попереднього ув'язнення у дні проведення судових засідань, а також у зв'язку із поміщенням заявника до металевої клітки під час судових засідань.

Тобто указані рішення Європейського суду з прав людини стосувалися лише питань затримання та перебування Юрія Луценка під вартою. Питання справедливості судового розгляду справи по суті не було предметом розгляду названого Суду і порушення статей Конвенції не було встановлено.

Інших рішень Європейського суду з прав людини, у яких би йшлося про порушення норм Конвенції стосовно судового розгляду кримінальної справи Юрія Луценка, судом не встановлено.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2013 у кримінальній справі Юрія Луценка Верховним Судом України не переглядалась, предметом розгляду Європейського суду з прав людини також не була, іншими компетентними органами чи судовими рішеннями порушень ОСОБА_1 як судді під час постановлення цієї ухвали не встановлено.

Інформація про визнання будь-яким органом на національному або міжнародному рівні Юрія Луценка політичним в'язнем у суду відсутня.

Не було підстав у позивача також зазначати в декларації доброчесності інформацію про прийняття у складі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення (ухвалу від 03.04.2013) в кримінальній справі Юрія Луценка як таке, що передбачене статтею 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Так, згідно з пунктом 6 Умов проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, затвердженого рішенням ВККС від 07.11.2016 року, кандидат подає, в тому числі, декларацію доброчесності судді.

Рішенням ВККСУ від 31.10.2016 №137/зп-16 затверджено форму декларації доброчесності судді, а також визначено правила її заповнення, які регламентують, що у разі заповнення декларації вперше у ній зазначаються твердження щодо обставин, які мали місце упродовж усього життя особи, яка її заповнює. Водночас зміни, доповнення чи уточнення поданих у декларації відомостей не допускаються. Крім того, суддя (кандидат на посаду судді) має право за власним бажанням зазначити у декларації у довільній формі додаткові пояснення щодо наведених ним тверджень.

Пункт 17 розділу II декларації доброчесності судді містить твердження: «Мною не приймалися одноособово або у колегії суддів рішення, передбачені статтею 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Позивачем не заперечувалося, що в поданій нею до ВККСУ декларації доброчесності відсутня інформація про рішення, передбачені статтею 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Указаною правовою нормою визначено перелік випадків, що є підставою для перевірки судді суду загальної юрисдикції. Зокрема, відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень: про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в'язнями, за дії, пов'язані з їх політичною та громадською діяльністю.

Така перевірка згідно з частиною другою статті 2 вищевказаного Закону здійснювалась утвореною при Вищій раді юстиції Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальною юрисдикції за заявами юридичних або фізичних осіб.

Судом не здобуто доказів проведення зазначеної перевірки згаданою Тимчасовою комісією стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1, а також підтвердженої висновком цієї Комісії участі позивача у прийнятті зазначених рішень, передбачені статтею 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Щодо отримання позивачем службової квартири в м. Києві суд зазначає таке.

Службовим житлом судді почали забезпечуватися відповідно до статті 132 Закону України від 07.07.2010 № 2453-ІУ «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності з 30.07.2010.

За попереднім місцем роботи в м. Чернігові позивач, як суддя, отримала квартиру за рахунок коштів бюджету Луганської області, яку в 2009 році приватизувала.

З матеріалів справи вбачається, що після призначення на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вона 11.07.2011 подала заяву на отримання службового житла, заначивши про інших членів своєї сім'ї у кількості 2 чоловік. У березні 2013 року позивач отримала службове житло в м. Києві.

При цьому судом службове житло, перебуваючи на посаді судді, позивач отримала вперше.

Статтею 48 Житлового кодексу Української РСР визначено, що жиле приміщення надається громадянам у межах норм жилої площі, але не менше розміру, який визнається Кабінетом Міністрів України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки (частина перша). Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства (частина третя).

Відповідно до пункту 9 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 №37, для одержання службового жилого приміщення відповідний працівник подає заяву адміністрації підприємства, установи, організації, до якої додає довідку з місця проживання про склад сім'ї і прописку.

Рішенням житлово-побутової комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оформленим протоколом № 8 від 24.12.2012 вирішено надати службове житло судді ОСОБА_1., яка є восьмою у черзі, та членам її сім'ї у складі: вона, чоловік - ОСОБА_7, дочка - ОСОБА_8, двокімнатну квартиру загальною площею 83,30 кв.м, житловою - 45,90 кв.м.

У відкритих джерелах, а саме на сайті ВККСУ за посиланням https://vkksu.gov.ua/userfiles/declaracii-suddiv/vssuzrciks/shyroianrz.PDF міститься оприлюднена декларація родинних зв'язків за 2011-2015 роки судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1, в якій позивач вказує дочку ОСОБА_8, зазначаючи, що з нею спільно не проживає та спільним побутом не пов'язана.

З урахуванням викладеного суд погоджується з Висновком ГРД стосовно того, що позивач при отриманні службового житла надала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ недостовірну інформацію про те, що дочка ОСОБА_8 є членом її сім'ї, яка проживає разом з нею, що призвело до надання цього житла в розмірі більшому, ніж потребувала позивач на сім'ю, яка фактично складалася з двох чоловік: вона та її чоловік. Однак, вказане порушення не впливає в сукупності на неправомірне рішення відповідача в цілому, з підстав, викладених вище.

Стосовно приватизації позивачем житла в м. Києві, то враховуючи, що право громадян на приватизацію державного житлового фонду (зокрема, відчуження квартир) передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно, реалізація такого законного права не може бути свідченням недоброчесної поведінки ОСОБА_1

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10.06.2010 № 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної власності житлового чека не є повторною.

Оскільки у 2009 році ОСОБА_1 разом із сім'єю приватизувала квартиру в м. Чернігові, а в 2014 році - на залишок житлових коштів квартиру в м. Києві, то з урахуванням викладеного така приватизація не є подвійною.

Відтак, як встановив суд вище, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивач сплатила 640,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 22.12.2017.

Отже, на підставі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку із задоволенням позову стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНПП НОМЕР_1) до Громадської ради доброчесності (03109, м. Київ, вул. Механізаторів, буд. 9) задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати рішення Громадської ради доброчесності від 15.05.2017 про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Визнати протиправним і скасувати рішення Громадської ради доброчесності від 23.06.2017 про надання інформації на доповнення до Висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Громадської ради доброчесності (адреса: 03109, м. Київ, вул. Механізаторів, буд. 9) судові витрати у розмірі 640,00 грн. на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНПП НОМЕР_1).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко