Справа № 1540/4020/18
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2018-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4020/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 146 від 02.08.2018 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області № 146 від 02.08.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМСУ в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач в цілому зазначив, що у 2018 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в України. 07.08.2018 року позивач отримав повідомлення № 5/1-611 від 02.08.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 146 від 02.08.2018 року у відповідності з яких на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає прийняте рішення необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач вказує, що він має об'єктивні побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст. 8, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені п. 1 та п. 13 ч. 1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважитися очевидно необґрунтованою.

Ухвалою судді від 10 серпня 2018 року прийнято позову заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання по справі призначено на 06 вересня 2018 року на 09:00 годину.

28 серпня 2018 року представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву (вхід № 25079/18), згідно якого, відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити посилаючись в цілому на те, що надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. Г Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем). ГУ ДМС України в Одеській області звертає увагу, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави. Отже, відповідач вважає, що при прийнятті рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені іноземцем обставини, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 8 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такі заяви не розглядаються. Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

У судове засідання з'явилися представники сторін, представник позивача заявив клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, відносно чого представник відповідача не заперечувала.

З огляду на викладене, суд вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1, є громадянином Судану, уродженцем м. Хартуму, штату Хартуму. За національністю - суданець, за етнічною належністю нубі-араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, також позивач володіє англійською мовою задовільному рівні, мовою архарі (мова народів Ефіопії), на рівні нижче за середній. За сімейним станом неодружений, дітей не має. Середню освіту позивач здобув в початковій школі «Емтідал Алджануб Маю» (Судан, м. Хартум), протягом 1986-1996 (1997) років навчання. Зі слів заявника, відповідний атестат про закінчення школи наразі знаходиться в Одеському державному аграрному університеті (Україна, м. Одеса). На території Судану заявник навчався за спеціальністю «бухгалтер» на факультеті «Економіки, менеджменту та управління» університету «Омдурман» (Судан, м. Омдурман), протягом 1997-2001 років навчання (копія відповідного сертифікату від 23.01.2002 року наявна в матеріалах особової справи заявника). Також, на території країни громадянської належності позивач проходив курси з програмування в приватному інституті « 95» (Судан, м. Хартум) протягом березня-травня 2005 року (копія відповідного сертифікату від 05.07.2005 року наявна в матеріалах особової справи заявника), навчався в приватному інституті «Аккамс мікросистемс» (Судан, м. Хартум) протягом лютого-березня 2006 року, копія відповідного сертифікату від 30.03.2006 року наявна в матеріалах особової справи заявника). На території України позивач поступив на навчання на підготовчий факультет Одеського державного аграрного університету (Україна, м. Одеса), де навчався протягом лютого-квітня 2018 року. Позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 (копія відповідної посвідки наявна в матеріалах особової справи заявника). Зі слів позивача, його було відраховано з вищезазначеного університету через несплату грошей за навчання (арк. 1 заяви від 19.07.2018 року). Додатково, позивача пояснив, що після відрахування з вищезазначеного навчального закладу та відповідного виселення з гуртожитку, у нього було конфісковано особисті речі, а саме: підручники, сумки, документи, що посвідчують особу тощо (арк. 10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Зі слів позивача, на території країни громадянської належності, він протягом жовтня 2001-лютого 2002 року офіційно працював бухгалтером в університеті м. Хартум (Судан, м. Хартум), протягом 2002-2005 років офіційно працював бухгалтером в приватній компанії «Манджуб та сини» (Судан, м. Хартум). На території України заявник ніколи не працював. На території країни громадянської належності позивач протягом 1987-1989 років був членом партії «Демократичний фронт», де виконував функції охоронця під час проведення зібрань партії, працював в типографії, розповсюджував агітаційні газети та брошури, приймав участь у проведенні зустрічей партії в різних містах Судану. Протягом 1989-2009 років заявник перебував в «Комуністичній партії Судану», де перебував у загальній категорії, займався агітаційною роботою, аналізом та прогнозуванням політичних ситуацій. Після розподілу партії в 2009 році заявник став членом «Демократичної партії Хак», де не мав чітко визначених посадових обов'язків. Слід зазначити, що під час перебування у зазначених політичних силах позивач не отримував членських квитків або іншого офіційного підтвердження діяльності в зазначених організаціях (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Зі слів позивача, його тричі заарештовували на території країни громадянської належності: в червні 1997 року позивача на один місяць було заарештовано представниками служби безпеки Судану, в подальшому позивача відпустили після оформлення розписки про нерозголошення інформації; в 1998 році позивач перебував під арештом в слідчому ізоляторі з лютого по серпень місяць, позивача випустили після стабілізації ситуації на території країни громадянської належності; в листопаді 1999 року позивача було втретє заарештовано, поміщено у слідчий ізолятор на два тижні, в подальшому позивача звільнили за умови інформування компетентних органів країни громадянської належності про діяльність представників «Комуністичної партії Судану». По відношенню до позивача ніколи не висувалися офіційні обвинувачення, також позивач ніколи не притягався до кримінальної відповідальності на території країни громадянської належності. Також, проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача відповідач визначив, що по відношенню до позивача не застосовувалось фізичне насилля за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на території країни громадянської належності. Позивач військовозобов'язаний, до терміну проходження військової служби, з його слів, був зарахований період його навчання в університеті на території Судану.

Щодо виїзду з країни громадянської належності, з матеріалів особової справи встановлено наступне. В 2015 році позивач, використовуючи допомогу друзів, нелегально виїхав з Судану до Ефіопії, де звернувся за міжнародним захистом до місцевого партнера УВКБ ООН. Позивача було визнано біженцем на території Ефіопії, він був документований відповідним посвідченням особи біженця. На території Ефіопії позивач перебував протягом приблизно 2015-2017 років, проживав в таборах для біженців «Шуркалі» (Ефіопія, м. Асоса) та в місці розміщення біженців у м. Аддис-Абеба (Ефіопія). В подальшому, позивач нелегально повернувся до країни громадянської належності. В березні 2017 року позивач вибув з м. Хартум (Судан) до м. Каїр (Єгипет), після перебування на території Єгипту повернувся до Судану. Приблизно наприкінці грудня 2017 року позивач виїхав з Судану до України авіарейсом Хартум (Судан) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), легально, на підставі паспортного документу гр. Судану НОМЕР_1 та оформленої багаторазової візи до України типу «D» серії (М) Y06151397. В м. Стамбул (Туреччина) позивач перебував транзитом, місце прибуття в Україну - міжнародний аеропорт «Бориспіль». Виїзд за межі країни громадянської належності, зі слів позивача, відбувся через власну політичну діяльність, загальне особисте соціально-економічне становище (арк. 10 анкети від 30.07.2018 року). Наразі позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв'язку з висловленими побоюваннями зазнати переслідувань та дискримінації через свою політичну діяльність (арк. 10 анкети від 30.07.2018 року). З числа документів, що підтверджують особу, позивач надав до територіального підрозділу ДМС нотаріально завірену копію паспортного документа гр. Судану НОМЕР_1 з перекладом з англійської та арабської на українську мови, виданого 14.08.2015 року «Мотгарбін», строком дії до 13.08.2020 року; нотаріально завірену копію з перекладом з англійської на українську мови посвідчення особи біженця на території Ефіопії НОМЕР_3, виданого 07.03.2017 року, строком дії до 07.03.2020 року; копію посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2, виданої 19.01.2018 року, строком дії до 01.10.2018 року. Зі слів позивача, оригінал паспортного документа гр. Судану НОМЕР_1 був втрачений ним в травні 2018 року на ринку «Привоз» (м. Одеса, Україна) (арк. 3 анкети від 30.07.2018 року) (відповідна довідка з Приморського відділу поліції у м. Одеса ГУНП в Одеській області від 25.06.2018 року № 36/-28311 ЄО наявна в матеріалах особової справи позивача).

У липні 2018 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02 серпня 2018 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2018ОD0104 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Судану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 113-208).

Вказаний висновок Управління обґрунтувало, в цілому, тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Судану, небажання її повернення до країни громадянської належності з позиції визнання заявника біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань). Проведеним аналізом матеріалів особової справи заявника також можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Також, за матеріалами особової справи шукача захисту відсутня підтверджена інформація стосовно порушення його базових прав під час проживання на території Судану, враховуючи повідомлені обставини, аналіз тверджень заявника, ситуацію з його близькими родичами. Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Наказом заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 02.08.2018 року № 146 з посиланням на ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 209).

07.08.2018 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 210-215).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 ч.1 ст.1 Закону визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Бангладеш або існування будь-яких загроз у разі повернення до країни громадської належності, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України«Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України«Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України«Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України«Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено жодних переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведення інтерв'ю, можна дійти висновку, що він не переслідувався в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Слід зазначити, що відповідно до повідомленої позивачем інформації, його виїзд на територію України був обумовлений не потребою у міжнародному захисті, а бажанням отримання вищу освіту на території України (арк. 1 заяви від 19.07.2018 року).

Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, громадянства, національності, належності до певної соціальної групи на території країни громадянської належності (арк. 5-6 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Натомість, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту шукач захисту стверджує, що наразі не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв'язку із загрозою ймовірних переслідувань через власну партійну діяльність на Батьківщині (арк. 1-2 заяви від 19.07.2018 року; арк. 6 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Під час проведення анкетування від 30.07.2018 року позивач повідомив, що проживаючи на території країни громадянської належності, він протягом 1987-1989 років був членом партії «Демократичний фронт», протягом 1989-2009 років представляв «Комуністичну партію Судану», після розподілу зазначеної партії з 2009 року є членом «Демократичної партії Хак» (арк. 10-12 анкети від 30.07.2018 року).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту, наданих позивачем документів, висловлених тверджень та повідомленої інформації територіальним підрозділом ДМС не підтверджується обставина ймовірного переслідування позивача на території країни громадянської належності за ознакою політичних переконань.

Слід зазначити, що під час проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також судового розгляду справи позивач не зазначив елементів можливих переслідувань на період діяльності в партіях «Демократичний фронт» та «Демократична партія Хак». Натомість, позивач стверджує, що він зазнавав арештів, погроз та дискримінації у зв'язку з діяльністю в «Комуністичній партії Судану», яка наразі діє неофіційно на території країни громадянської належності заявника (арк. 10-13 анкети від 30.07.2018 року).

Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що під час перебування у «Комуністичній партії Судану» він займався проведенням агітаційної роботи, аналізом та прогнозуванням політичної ситуації в країні (арк. 11 анкети від 30.07.2018 року).

Натомість, підтвердити обставину перебування та політичної діяльності позивача в «Комуністичній партії Судану» не вбачається можливим, враховуючи ненадання позивачем копії відповідного членського квитка, інших документів, які б могли підтверджувати членство в зазначеній партії або політичну діяльність позивача на території країни громадянської належності. Відповідно до міжнародних рекомендацій, особи, які звертаються за міжнародним захистом, повинні в першу чергу обґрунтувати власні ймовірні побоювання у випадку повернення на Батьківщину.

В зазначеному випадку, першочергове значення мають твердження позивача під час проведення співбесід, аналіз їх повноти, чіткості та послідовності.

Так, під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також в позові позивач не надав чіткої та повної інформації стосовно ідеології «Комуністичної партії Судану», інформація, повідомлена позивачем із зазначеного приводу носить загальний характер та не відповідає необхідному рівню обізнаності стосовно партійних справ особи, яка ймовірно перебувала членом вищезазначеної політичної сили протягом 20 років.

Водночас, в твердженнях позивача стосовно зазначеної партії міститься низка суттєвих розбіжностей з об'єктивною інформацією, що вказує на сумнівність повідомлених позивачем обставин стосовно власної активної партійної діяльності, що могло б стати підставою для ймовірних переслідувань.

Так під час проведення процедури розгляду заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не зміг повідомити інформацію про офіційні символи та емблему вищезазначеної партії (арк. 14 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

За матеріалами особової справи позивача спостерігаються розбіжності в даті заснування «Комуністичної партії Судану». Так, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач зазначив, що вищевказана партія була заснована в 1959 році (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), натомість, зазначена інформація спростовується об'єктивною інформацією за країною походження, згідно з якою вказана партія була заснована в 1944 році.

Також, позивач повідомляє різну інформацію стосовно дати та обставин заборони партії на території Судану. Так, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року, позивач стверджував, що вищезазначена партія була заборонена в 1989 році (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), в подальшому, позивач вказував, що діяльність партії була заборонена приблизно в 1985-1986 роках (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). При цьому, позивач повідомляє, що «Комуністична партія Судану» була заборонена через спробу військового перевороту проти президента Нумері, яка відбулась у 1989 році (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), натомість, як вбачається з об'єктивної інформації за країною походження, діяльність «Комуністичної партії» на території Судану була заборонена ще в 1958 році. При цьому, спроби військового перевороту проти президента Джафара Німері були датовані 1971 та 1985 роками.

Під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач зазначає, що «Комуністична партія Судану» підтримує тісні дружні стосунки з усіма опозиційними партіями, окрім ісламських (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), натомість, в подальшому, заявник вказує, що «Комуністична партія Судану» підтримує дружні відносини з партією «Хізб ут-Тахрір», партією «ісламського визволення» (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не вказав суттєву інформацію про входження «Комуністичної партії Судану» до «Народного демократичного альянсу (НДА)» у 1989 році, подальшу спільну діяльність, що мала бути відома особі, яка ймовірно займалась активною політичною діяльністю у складі вищезазначеній партії у звітній період.

В якості підтвердження ймовірних переслідувань та дискримінації за вищезазначеною ознакою позивач вказує на ймовірні арешти, нібито спричинені його політичною діяльністю (арк. 12-13 анкети від 30.07.2018 року).

Разом з тим, згідно з проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача стосовно цієї обставини можливо визначити наступне. Всі елементи ймовірних арештів, про які повідомив позивач були датовані 1997-1999 роками (арк. 12-13 анкети від 30.07.2018 року), практично за 20 років до виїзду заявника за межі країни громадянської належності; після арешту 1999 року позивача не затримували на території країни громадянської належності

Також, за матеріалами особової справи позивача відсутня підтверджена інформація стосовно застосування по відношенню до нього утисків або переслідувань на Батьківщині; позивач надає сумнівну інформацію стосовно обставин ймовірного арешту від 1997 року.

Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року позивач вказує, що його було заарештовано через розповсюдження брошур, які були спрямовані на осуд діючого режиму країни (арк. 12 анкети від 30.07.2018 року), натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач стверджує, що її було затримано через участь у демонстрації, яка відбулася у м. Хартум (Судан) (арк. 16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Також проведеним аналізом інформації, що була надана позивачем можливо визначити, що причиною для його затримань була не безпосередня наявність у нього політичних поглядів, а його участь у бійках з представниками партій, які підтримують владу (арк. 12 анкети від 30.07.2018 року). Додатково, слід зазначити, що позивач повідомив що востаннє він приймав участь у демонстрації 1999 році (арк. 13 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), із зазначеного періоду часу у позивача не виникало підтверджених проблем на території країни громадянської належності.

По відношенню до позивача не висувалось жодних офіційних обвинувачень за результатами арештів на території країни громадянської належності, позивач також не притягався до кримінальної відповідальності (арк. 13 анкети від 30.07.2018 року), позивача переважно не затримували на тривалий період часу, відпускали після стабілізації ситуації в країні, що також вказує на відсутність підтверджених проблем у позивача з представниками органів державної влади країни громадянської належності.

Позивач не зазнавав жодних арештів або переслідувань за період його діяльності в «Демократичній партії Хак», яка на цей час офіційно функціонує на території країни громадянської належності заявника (арк. 16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Також, за результатами проведеного відповідачем аналізу інформації за країною походження позивача вбачається можливість прийняття представниками партії участі у загальнодержавних спільній ініціативах, що вказує на вільний характер діяльності партії.

Водночас, не підтверджується активна діяльність позивача у «Демократичній партії Хак», враховуючи відсутність повідомленої чіткої та дентальної інформації стосовно обставин та характеру діяльності вищезазначеної партії, відсутність проходження позивачем офіційно визначеної процедури вступу до партії, яка зазначена у відкритих джерелах.

Як встановлено із матеріалів особової справи, після повідомлених позивачем обставин стосовно ймовірних арештів на території країни громадянської належності, він продовжив займатися політичною діяльністю на Батьківщині, не зазнаючи підтверджених перешкод (арк. 17 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), мав можливість вільного переміщення країною для здійснення партійної діяльності (арк. 2 анкети від 30.07.2018 року).

Під час проведення процедури розгляду заяви від 19.07.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що за результатами його арешту у 1999 році йому було офіційно заборонено працювати на території країни громадянської належності (арк. 7, 10, 13 анкети від 30.07.2018 року), що стало підставою для його подальшого виїзду за межі Судану.

Суд погоджується з доводами відповідача, що вищезазначена обставина визнається неправдоподібною та необґрунтованою, такою, що використовується заявником з метою посилення впливу висловленої історії переслідування за наступними ознаками: незважаючи на повідомлений позивачем офіційний характер заборони працювати, зазначене рішення не було жодним чином формально визначене та оформлене, також, позивач не може надати інформацію стосовно фігурантів, які ймовірно були причетні до прийняття зазначеного рішення (арк. 11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), що також вказує на необґрунтованість та неправдоподібність вказаної позивачем інформації стосовно зазначеної обставини, відсутність офіційної заборони або неофіційних утисків.

При цьому, інформація, надана позивачем з приводу ймовірної заборони щодо працевлаштування на Батьківщині містить розбіжності. Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року, позивач стверджує, що він офіційно працював на території країни громадянської належності (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року), натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач зазначив, що після того, як йому ймовірно заборонили працювати, він працював неофіційно під іншим ім'ям (арк. 10-11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Додатково, позивач стверджує, що йому забороняли працювати у державних установах у випадку відповідного звернення (арк. 11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), проте зазначена інформація суперечить та не підтверджується твердженнями заявника. Так, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що вже після ймовірної заборони на працевлаштування, він офіційно працював в університеті (Судан, м. Хартум) (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року). Також, шукач захисту мав можливість офіційно працювати в приватній компанії (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року).

Також, під час проведення процедури розгляду заяви від 19.07.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав, що виїхав за межі країни громадянської належності через тиск, який ймовірно чинився на нього з боку органів державної влади (арк. 10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Також, позивач вважає, що він наразі знаходиться в офіційному розшуку на території країни громадянської належності (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року; арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Разом з тим суд зазначає, що ймовірне перебування позивача в опозиції по відношенню до діючого режиму (арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року) автоматично не означає наявність відповідних переслідувань та оголошення у державний розшук. Натомість, проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача, висловлених ним тверджень територіальним підрозділом ДМС не виявлено елементів, які б могли вказувати на утиски, тиск або переслідування позивача з боку органів державної влади країни громадянської належності. На це вказують наступні ознаки: позивач мав можливість безперешкодного отримання паспортних документів гр. Судану на території країни громадянської належності (арк. 2-3 анкети від 30.07.2018 року), у нього не виникало підтверджених проблем з отриманням паспортного документа гр. Судану у 2015 році, за яким особа здійснила виїзд до України (арк. 7 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Натомість, на обставину особистого прийняття позивачем участі в процедурі оформлення паспортного документа гр. Судану вказує повідомлена ним інформація, відповідно до якої для отримання паспортного документа гр. Судану необхідне особисте дактилоскопіювання та проставлення електронного підпису (арк. 17 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивач мав можливість вільного отримання освіти на Батьківщині (арк. 6 анкети від 30.07.2018року); позивач здійснив легальний виїзд до України за власним папсортним документом (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року), що вказує на те, що особа не перебуває в державному розшуку на території країни громадянської належності; після власного виїзду на територію Ефіопії шукач захисту повертався до Судану (арк. 2, 8-9 анкети від 30.07.2018 року), де тривалий час проживав у м. Хартум (Судан), не зазнавав жодних пригнічень або переслідувань (арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивачеві не чинили жодних перешкод при зарахуванні до строку проходження військової служби періоду навчання особи у ВНЗ на Батьківщині (арк. 13 анкети від 02.08.2018 року); у позивача на території країни громадянської належності була можливість відвідання лікарень, державних та комерційних установ у випадку подібної необхідності (арк.9-10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивач мав можливість брати кредити, інші економічні позики на час перебування на території країни громадянської належності (арк. 11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); повідомлена заявником інформація стосовно ймовірно встановленого стеження за ним визнається неправдоподібною, враховуючи відсутність жодних елементів, які можуть вказувати на наявність відповідної обставини (відсутність прослуховування, використання інших технічних засобів тощо ) (арк. 16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивач мав та користався можливістю відвідання державних та комерційних установ на території країни громадянської належності (арк. 17 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); додатково, на відсутність жодних проблем у позивача з представниками органів державної влади країни громадянської належності вказує обставина офіційного завірення представниками міністерства зовнішніх справ Судану документів, які позивач долучив до матеріалів особової справи (заява від 02.08.2018 вх. №5/1-408).

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, тверджень, наданих позивачем під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальним підрозділом ДМС також не встановлено ознак, які могли б вказувати на те, що шукач захисту може зазнати переслідувань через наявність політичних переконань у випадку повернення до країни громадянської належності.

Так, у відповідності до міжнародних рекомендацій, при розгляді заяв шукачів захисту про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за ознакою політичних переконань необхідно враховувати можливу наявність таких факторів, як положенні заявників в структурній ієрархії відповідної політичної сили, ступінь виваженості поглядів заявників тощо.

Натомість, суд вважає, що просте опозиційне відношення до органів влади країни громадянської належності не є достатньою підставою для визнання подібних осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту за ознакою політичних переконань.

Стосовно вищевказаних обставин, суд дійшов до наступних висновків: позивач не приймав участь у діяльності вищих партійних ланок, партійної верхівки (арк. 11-12 анкети від 30.07.2018 року), що могло б привернути увагу представників органів державної влади та становити загрозу для учасників політичних відносин; відсутність у позивача отриманих членських квитків під час діяльності в партії, формально оформленої процедури вступу до відповідної партії (арк. 10-11 анкети від 30.07.2018 року) свідчить про необґрунтованість висловлених побоювань зазнати переслідувань з боку представників органів державної влади країни громадянської належності через відсутність відповідної загрози та формально визначених підстав для підтвердження діяльності заявника у відповідних політичних силах. Водночас, незважаючи на запевнення позивача про таємний та підпільний характер діяльності «Комуністичної партії Судану» (арк. 11 анкети від 30.07.2018 року; арк. 15-16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), відкриті джерела підтверджують поновлення офіційної реєстрації «Комуністичної партії» на території Судану; проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача можливо встановити, що на території країни громадянської належності він не проводив активної агітаційної роботи серед населення (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), що могло б свідчити про стійкість його поглядів та привернути увагу представників органів державної влади країни громадянської належності; наразі позивач не займається активною політичною діяльністю (арк. 16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), що не вказує на стійкість політичних поглядів позивача та свідчить про можливість його

безперешкодного повернення до країни громадянської належності.

Додатково, на обставину необґрунтованості побоювань позивача зазнати переслідувань за політичними мотивами у випадку повернення до країни громадянської належності вказує повідомлена позивачем інформація плюралізму політичних поглядів в родині шукача захисту. Так, позивач повідомив, що його брат Мутавакель перебував членом партії «Ісламський

фронт» протягом 1990-2012 років, брат на ім'я Мунір перебуває членом партії «Демократичний фронт», брат на ім'я Мундасир перебував в партії «БААС» (арк. 10 анкети від 30.07.2018 року). За матеріалами особовий справи відсутня інформація стосовно можливих конфліктів позивача зі своїми близькими родичами або переслідувань близьких родичів за політичними мотивами.

Незважаючи на висловлені побоювання ймовірних переслідувань на території країни громадянської належності, позивач не приймав спроб виїзду за межі Судану до 2015 року, при цьому, його виїзд до України був датований лише кінцем 2017 року, що вказує на відсутність у особи обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на території країни громадянської належності.

З огляду на викладене суд погоджується з висновком міграційного органу, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Судану, небажання її повернення до країни громадянської належності з позиції визнання заявника біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Проведеним аналізом матеріалів особової позивача також можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Натомість, під час проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач надав нечітку та суперечливу інформацію стосовно можливості застосування щодо нього ознак, передбачених п.13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Також, шукачем захисту не було надано належних обґрунтувань існування ймовірної загрози для власного життя, безпеки та свободи у випадку повернення до країни громадянської належності. Існування будь якої загрози застосування по відношенню до позивача смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на Батьківщину додатково не підтверджується проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача.

Так, суд враховує, що близькі родичі заявника (дві сестри) наразі залишились проживати у м. Хартум (Судан) (арк. 4-5 анкети від 30.07.2018 року), мають можливість працювати та отримувати зарплатню в державних органах (арк. 4-5 анкети від 30.07.2018 року), діти близьких родичів мають можливість безперешкодно отримувати освіту на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), за матеріалами особової справи позивача відсутня чітка та підтверджена інформація стосовно ймовірних переслідувань або дискримінації його близьких родичів на території Судану (арк. 8 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Також суд враховує, що під час перебування на території Судану, позивач мав всі необхідні засоби для проживання та забезпечення гідного життя (арк. 5 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), що додатково спростовує обставини дискримінації та утисків позивача на Батьківщині. Також, у позивача залишилась власність на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), що створює можливості для добровільного повернення особи на Батьківщину. Позивач мав можливість отримувати фінансову допомогу від братів на період власного проживання на території Судану (арк. 11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Також, під час проживання на території Судану, у позивача не виникало підтверджених серйозних проблем з місцевим населенням. В регіоні постійного проживання позивача на території країни громадянської належності наявні необхідні для належного проживання ресурси та комунікації (арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), не проводяться активні військові зіткнення (арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не були причетні до обставин насильницьких зникнень або викрадень (арк. 10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Також, за матеріалами особової справи позивача відсутня підтверджена інформація стосовно порушення його базових прав під час проживання на території Судану, враховуючи повідомлені обставини, аналіз тверджень позивача, ситуацію з його близькими родичами.

Додатково, позивач особисто вказує, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через елемент не сприйняття світовою спільнотою політики діючого режиму на території Судану (арк. 6 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Крім того, відповідно до пояснень позивача, в 2015 році він звертався за міжнародним захистом на території Ефіопії (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року). При цьому, позивач надає суперечливу та нечітку інформацію стосовно обставин звернення та подальшого перебування на території Ефіопії.

Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року позивач зазначив, що його було одразу визнано біженцем після відповідного звернення до організації УВКБ на території Ефіопії в 2015 році (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року), натомість, відповідно до наданої позивачем до територіального підрозділу ДМС копії посвідчення біженця зазначено, що заявник отримав відповідне посвідчення 07.03.2017 року. Також, слід зазначити, що у відповідному посвідченні фігурує дата народження заявника, як 1979 рік народження.

Під час проживання в таборах для біженців на території Ефіопії позивач мав можливість забезпечення охороною, отримання медичних послуг у випадках необхідності (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року).

Позивач надав суперечливу інформацію стосовно наявності ймовірних проблем, що стали причиною його виїзду за межі Ефіопії, що не дозволяє чітко визначити дійсні мотиви прийнятого ним рішення. Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року він вказав, що по відношенню до нього застосовувалось фізичне насилля під час перебування в таборах для біженців на території Ефіопії (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року), натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року, позивач вказав, що зазнавав лише певних ознак психологічного тиску (арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

В будь-якому випадку, в якості причини повернення з Ефіопії позивач зазначає бажання подальшого спокійного проживання та отримання освіти на території Судану (арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Також, в березні 2017 року позивач протягом приблизно трьох місяців перебував на території Єгипту (арк. 2 анкети від 30.07.2018 року; арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). На території Єгипту він мав можливість орендувати житлове приміщення, не зазнавав жодних проблем, за міжнародним захистом не звертався, не розглядав варіантів подальшого проживання на території Єгипту через особисті міркування (арк. 12-13 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Також, слід зазначити, що позивач повідомляє, що його близькі родичі (сестра та брати) проживають на території таких країн, як Велика Британія, Об'єднані Арабські Емірати, Саудівська Аравія (арк. 4-5 анкети від 30.07.2018 року). Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник не навів жодних обґрунтувань стосовно неможливості власного виїзду до зазначених країн, де ймовірно йому була б надана підтримка та сприяння з боку близьких родичів.

Додатково, слід зазначити, що звернення позивача до територіального підрозділу ДМС відбулось із суттєвими зволіканнями після прибуття його на територію України. Під час проведення процедури анкетування від 30.07.2018 року позивач стверджує, що не мав знайомих на території України (арк. 9 анкети від 30.07.2018 року), натомість, за матеріалами протоколу співбесіди від 02.08.2018 року спостерігається, що позивач мав широке коло знайомих-співгромадян на території України (арк. 8 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), з якими підтримував регулярне спілкування (арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), отже, мав можливість ознайомлення із процедурою розгляду заяв про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, місцем розташування компетентних органів державної влади, якою не скористався.

Враховуючи вище проаналізовані елементи особової справи позивача, суд погоджується з висновком відповідача, що дійсною причиною виїзду позивача за межі країни громадянської належності була не загроза переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а загальний нестабільний соціально-економічний стан в країні, про елементи якого зазначає позивач під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 10 анкети від 30.07.2018 року; арк. 7 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Додатково, на зазначену обставину вказує повідомлена позивачем інформація стосовно активного пошуку інших країн для виїзду за межі України з метою постійного проживання (арк. 5 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), де він можливо буде забезпечений більш вигідними умовами.

Додатково, суд зазначає, що позивач надає суперечливі твердження з приводу обставини власного відрахування з ВНЗ на території України. Так, в заяві від 19.07.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він стверджує, що його відрахували з відповідного навчального закладу через несплату грошей за навчання, неможливістю знаходження джерел для отримання необхідних грошей (арк. 1 заяви від 19.07.2018 року), натомість, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року, позивач вказує, що його відрахували за політичними мотивами через тиск компанії, яка запросила його на навчання на територію України (арк. 9 анкети від 30.07.2018 року). При цьому, позивач стверджує, що насправді сплатив гроші за навчання (арк. 9 анкети від 30.07.2018 року), разом з тим, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року, вказує, що не зміг продовжити навчання через скоєний обман з боку посередника (арк. 10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що єдиною причиною неможливості повернення до країни громадянської належності є небажання позивача повертатись до Судану.

З матеріалів особової справи вбачається, що виїзд позивача на територію України не обумовлений потребою у міжнародному захисті та в свою чергу, пов'язаний лише з бажанням тимчасової легалізації в Україні.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженнями відповідача, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов'язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Зважаючи на вищенаведене, суд погоджується з твердженням відповідача, що позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 146 від 02.08.2018 року, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

При цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу УІІ «Перехідні положення» КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов