Справа № 2-а-2622/11
Суддя: Ванівський Ю. М.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2-а-2622/11
6-а/465/9/18
У Х В А Л А

судового засідання

19.09.2018 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого- судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львова заяву ОСОБА_1 про зміну та порядку виконання рішення суду,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну способу виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 27.10.2014 р. по справі №465/2823/14-а шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 875, 53 грн., а також про заміну способу виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 27.06.2014 року по справі;2-а-2622/2012 шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 323, 47 грн.

Заяву мотивує тим, що ОСОБА_1 є ліквідатором аварії на ЧАЕС з 06.06.1986 р. по 27.11.1986 р. 1 категорії та інвалідом III групи. Захворювання повязане з виконання службових обовязків.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області від часу прийняття рішення Львівським апеляційним адміністративним судом у справі №9104/182030/12 по сьогоднішній день перерахунок додаткової пенсії не здійснено.

У звязку із неодноразове збільшення мінімального прожиткового мінімуму, просить стягнути матеріальну і моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

На основі вищевикладеного, просить заяву задоволити, та розглядати справу у відсутності представника.

Дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до постанови Франківського районного суду м. Львова області 21 червня 2012 року в адміністративній справі №2а-2622/11 позов ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян визнання неправомірними дії та стягнення недоплаченої пенсії задоволено частково. Визнано дії Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян протиправними щодо відмови позивачу здійснити перерахунок пенсії та додаткової пенсії відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобовязано Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії, як інваліду 3 групи, захворювання якого повязане із наслідками Чорнобильської катастрофи у відповідності з ч.4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для осіб, які тратили працездатність згідно ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність згідно ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за період з 16.06.2011 р. по 22.07.2011 р. і виплатити заборгованість із врахуванням проведених витрат.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено частково.

Постанову Франківського районного суду міста Львова від 21 червня 2012 року скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про зобовязання здійснення перерахунку та виплати пенсії та додаткової пенсії за період 01. Листопада 2006 року по 15 червня 2011 року залишено без розгляду.

Інші позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у львівській області задоволено частково.

Визнано протиправні дії Управління Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку додаткової пенсії відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобовязано Управління Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі не менше 50 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленому ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» починаючи з 16.06.2011 р. по 22.07.2011 р. і виплатити заборгованість із врахуванням вже здійснених виплат.

17.06.2014 року Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист про зобовязання Управління Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі не менше 50 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленому ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» починаючи з 16.06.2011 р. по 22.07.2011 р. і виплатити заборгованість із врахуванням вже здійснених виплат.

Відповідно до постанови державного виконавця від 27.01.2016 року ВП №49797378 було відкрито виконавче провадження по виконанню вищевказаного виконавчого листа, проте судове рішення виконане не було. Так, відповідно до довідки №3406 від 18.07.2016 ОСОБА_2 нараховано за період з 16.06.2011 р. по 22.07.2011 р 323 грн.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб. Звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» передбачено, що норми і положення ст.ст. 11.12 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів, тому виплата боргу по рішенню суду буде здійснена після надходження коштів з Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 23 «Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет Україниу порядку, визначеному цим кодексом.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 87 Бюджетного кодексу України, до видатків, що здійснюються із державного бюджету України належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

До суду не надано жодного належного чи допустимого доказу того, що рішення суду не виконується з незалежних від Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області причин, а саме відсутності грошового забезпечення.

Разом із тим, згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пілотному рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_3 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, № 40450/04, §§ 45, 51) Європейський суд з прав людини нагадав, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін, таким чином, ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок, тоді як заборгованість за судовим рішенням становить майно (possession) для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції. З посиланням на численні попередні рішення проти України ЄСПЛ вкотре зазначив: «саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції... Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою... Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади…» (§54).

У справі «Афанасьєв проти України» (Afanasyev v. Ukraine, № 38722/02, рішення від 5 квітня 2005 року) ЄСПЛ наголосив, що «стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі» (§75). У справі «ОСОБА_3 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, № 40450/04) ЄСПЛ уточнив: «Зміст зобов'язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством» (§64). Розгорнуте тлумачення положень статті 13 Конвенції щодо скарг про невиконання рішень національних судів ЄСПЛ дав у справі "Бурдов проти Росії" (№ 2)(Burdov v. Russia (no. 2), N 33509/04, рішення від 15 січня 2009 року): "Якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі... Так само й у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів… : тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції» (§98).

Таким чином, органи державної влади, у тому числі суд, мають використовувати будь-які передбачені законом засоби, які здатні забезпечити виконання судового рішення, ухваленого на користь особи, протягом розумного строку.

Відповідно до ст.263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Так само відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Відповідно до статей 2, 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" гарантується державою та здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У постановах Верховного Суду України від 11.11.2014р. № № 21-394а14, 21-475а14, від 13.01.2015р. № 21-604а14, від 17.02.2015 р. 21-622а14, від 24.03.2015р. № 21-85а15, від 14.04.2015р. № 21-78а15. Зокрема, в указаних постановах ВСУ зробив висновок, згідно якого в разі, якщо судовим рішенням у справі про соціальні виплати було постановлено визнати протиправною бездіяльність суб'єкта владних повноважень, зобов'язано останнього провести перерахунок певної виплати (наприклад пенсії) та здійснити таку виплату на користь особи, але судове рішення залишається невиконаним у зв'язку з відсутністю коштів у відповідача (боржника), то зміна способу виконання рішення на стягнення цих коштів є незаконною.

Таким чином, виходячи із змісту заяви, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заява не підлягає до задоволення, оскільки до суду не надано жодного належного чи допустимого доказу того, що рішення суду не виконується з незалежних від Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області причин, а саме відсутності грошового забезпечення на погашення боргу.

Враховуючи сказане, керуючись ст.263 КАС України, ч.1 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження»,

ухвалив :

В задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну та порядку виконання рішення суду, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Франківський районний суд м.Львова.

Суддя Ванівський Ю.М.