Справа № 826/20050/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2018 року

Київ

справа №826/20050/13-а

касаційне провадження №К/9901/3234/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.03.2014 (суддя Смолі й І.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2014 (головуючий суддя - Романчук О.М., судді: Твердохліб В.А., Пилипенко О.Є.) у справі № 826/20050/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сікам Україна» до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві, третя особа: фізична особа - підприємець ОСОБА_1 про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сікам Україна» звернулося до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.12.2013 №, №, № та №.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 17.03.2014 позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08.07.2014 залишив постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.03.2014 без змін.

Державна податкова інспекція у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.03.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2014 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, пункту 1.32 статті 1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 №334/94-ВР, підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 №334-94-ВР.

Зокрема, зазначає, що судовими інстанціями неповно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Сікам Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010 по 30.06.2013, за результатами якої складено акт від 08.11.2013 №676/26-54-22-02-10/34293243.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 1.32 статті 1, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 №334/94-ВР, підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пунктів 138.2, 138.8, підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV, пунктів 2, 13 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99, підпунктів 1.2, 2.1, 2.4, 2.15, 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР, пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку за наслідками господарських операцій щодо придбання:

у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 товарів (кабельно-провідникової продукції та тари) та послуг, пов'язаних з перевезенням, обробкою, отриманням та зберіганням вантажів;

у Приватного підприємства «Айс-Берг» товарів (кабельно-провідникової продукції та тари);

у Приватного підприємства «ТГС-Монтаж», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінк Груп» послуг з охорони виробничих (господарських) офісних та складських приміщень, які орендовано у ВАТ «Транс-Оболонь».

Обґрунтовуючи свою позицію щодо відсутності у позивача права на формування податкового кредиту та валових витрат/витрат за господарськими операціями з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Айс-Берг», податковий орган посилається на те, що деякі первинні документи, зокрема, видаткові накладні та акти здачі-приймання робіт (надання послуг) не містять певних реквізитів, інформації щодо посади і прізвища відповідальної особи за здійснення господарських операцій, місця складення документа. Також відповідач наголошує на відсутності товарно-транспортних накладних, які б підтверджували транспортування товарів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 Крім того, податковий орган свою позицію мотивує висновками акту документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, зокрема, про відсутність у власності останнього нерухомого та рухомого майна, незалучення у своїй діяльності найманих працівників.

Нереальність господарських операцій позивача з Приватним підприємством «ТГС-Монтаж» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінк Груп» щодо охорони орендованих у Відкритого акціонерного товариства «Транс-Оболонь» офісних та складських приміщень податковий орган пов'язує з тим, що такі об'єкти оренди охоронялися орендодавцем. Позивачем не надано під час перевірки та під час судового розгляду справи доказів надання орендодавцем дозволів на охорону орендованих приміщень третіми особами.

Крім того, контролюючим органом зафіксовано факт вчинення позивачем порушень пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, що, на думку відповідача, полягало в неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту податку на додану вартість за операціями з придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Прованс Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Солрей», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК Імпульс», Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЛ» товарів на підставі податкових накладних без зазначення кодів згідно з УКТ ЗЕД для товарів, ввезених на митну територію України.

Також податковим органом виявлено факт неправомірного віднесення позивачем до складу валових витрат (витрат) компенсації грошових коштів працівникам підприємства на відрядження до Росії та Франції за відсутності підтверджуючих документів пов'язаності такого відрядження з господарською діяльністю позивача. Відповідач вважає, що така грошова компенсація є додатковим благом, з якого позивачем у порушення підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України як податковим агентом не утримано податку з доходів фізичних осіб.

Виявлені податковим органом під час перевірки порушення слугували підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень від 04.12.2013:

№ про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 944484грн., в тому числі: 816227грн. основного платежу та 128257грн. штрафних (фінансових) санкцій;

№ про зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в сумі 1171491грн.;

№ про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 972968,5грн., в тому числі: 783954грн. основного платежу та 189014,5грн. штрафних (фінансових) санкцій;

№ про визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 7382,23грн., в тому числі: 5897,78грн. основного платежу та 1474,45грн. штрафних (фінансових) санкцій, на підставі висновків про порушення позивачем вимог.

Надаючи оцінку правомірності прийняття податковим органом спірних актів індивідуальної дії, необхідно керуватися таким.

За правилами підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Подібні за правовим регулюванням норми закріплено й у пункті 138.2 статті 138, підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктах 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати (витрати) для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту та валових витрат (витрат), якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства у зв'язку з його господарською діяльністю.

Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці спірних господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Приватного підприємства «Айс-Берг», Приватного підприємства «ТГС-Монтаж» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінк Груп», судові інстанції встановили, що вони є реальними та підтверджуються належним чином оформленими копіями документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичне здійснення таких операцій, зокрема: договори з додатками, акти приймання-передачі виконаних робіт, податкові накладні, акти приймання будівельних робіт, довідки про вартість будівельних робіт та витрат тощо.

Так, судами встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Сікам-Україна» укладено договори з Відкритим акціонерним товариством «Транс-Оболонь» щодо оренди складських приміщень, які включали надання послуг зі/з зберігання (розміщення товарно-матеріальних цінностей) на пристосованій асфальтовій ділянці, навантажувально-розвантажувальних робіт, допуску уповноважених осіб позивача, пропуску автомобілів з вантажем позивача.

Поставка товарів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, Приватним підприємством «Айс-Берг» здійснювалась за власний рахунок на орендовані складські приміщення позивача, право власності на товар переходило до позивача в місці його знаходження.

Умовами договорів оренди не встановлено обмежень щодо залучення третіх осіб до надання послуг з охорони майна, розміщеного на території орендованих складських приміщень.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його контрагетів, як-от: судових рішень, вироків тощо, не наведено будь-яких об'єктивних доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Щодо доводів податкового органу про неправомірність формування позивачем податкового кредиту за операціями з придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Прованс Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Солрей», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК Імпульс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЛ» товарів, у зв'язку з відсутністю у сформованих за такими операціями податкових накладних обов'язкового реквізиту - коду товару згідно з УКТ ЗЕД, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України); ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Судами попередніх інстанцій на підставі наданих позивачем первинних документів (договори з постачальниками, сертифікати відповідності, листи постачальників) достовірно встановлено, що придбаний у Товариства з обмеженою відповідальністю «Прованс Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Солрей», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК Імпульс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЛ» товар був виготовлений на території України.

Натомість, податковим органом не надано доказів протилежному - щодо ввезення такого товару на митну територію України, в той час як згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, судами попередніх інстанцій обґрунтовано відхилено посилання відповідача на необхідність зазначення у податкових накладних реквізиту, встановленого для товарів, ввезених на митну територію України, - код товару згідно з УКТ ЗЕД.

Щодо твердження контролюючого органу про неправомірне віднесення позивачем до складу витрат, що враховуються для обчислення об'єкта оподаткування податком на прибуток, витрат, пов'язаних з відрядженням працівників позивача до Росії та Франції, суд зазначає таке.

Відповідно до абзаців 1, 2, 4, 12-16 підпункту 5.4.8 пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 №334/94-ВР витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені до складу валових витрат платника податку лише за наявності підтверджуючих документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, страхових полісів тощо.

Додатково до витрат, визначених абзацом першим цього підпункту, відносяться не підтверджені документально витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добових витрат), понесених у зв'язку з її відрядженням, у межах граничних норм, встановлюваних Кабінетом Міністрів України за кожний повний день відрядження, включаючи день від'їзду та приїзду.

Сума добових визначається: у разі відрядження у межах України та країн, з якими не встановлено або спрощено прикордонний контроль, - згідно з відмітками відряджуючої та приймаючої сторони на посвідченні про відрядження, форма якого затверджується центральним податковим органом; у разі відрядження до країн, з якими встановлено повний прикордонний митний контроль, - згідно з відмітками органів прикордонного контролю у паспорті або документі, що його замінює.

За відсутності зазначених відміток сума добових не включається до валових витрат платника податку.

Будь-які витрати на відрядження можуть бути включені до складу валових витрат платника податку за наявності підтверджуючих документів щодо зв'язку такого відрядження з основною діяльністю такого платника податку - запрошень приймаючої сторони, діяльність якої збігається з діяльністю платника податку; укладеного договору (контракту); інших документів, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документів, що засвідчують участь особи, яка відряджена стороною, у переговорах, конференціях або симпозіумах, які проводяться за тематикою, що збігається з основною діяльністю платника податку.

Судами попередніх інстанцій за результатами оцінки наданих позивачем документів встановлено, що компенсація Товариством з обмеженою відповідальністю «Сікам-Україна» витрат (зокрема: проїзд, добові витрати) працівникам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, понесених у зв'язку з відрядженням до Франції (м. Помпадур) та Росії (м. Москва) на підставі відповідних наказів підприємства та запрошень приймаючої сторони, що пов'язано з господарською діяльністю позивача, здійснювалась у відповідності до вищезазначених положень податкового законодавства.

Правильними є також висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у позивача обов'язку утримувати та перераховувати податок на доходи фізичних осіб із коштів, виплачених на відрядження працівників.

За визначенням, наведеним у абзаці другому пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України, загальний оподатковуваний дохід - це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Згідно з підпунктом 164.2.17 пункту 16.2 статті 162 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одним із видів додаткових благ визначає суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом (абзац «г»).

У відповідності до абзацу «а» пункту 171.2 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Подібні за правовим регулюванням норми було закріплено й у пунктах 1.6, 1.3 статті 1, підпункті 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, пункті 1.1 статті 1, абзаці «г» підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, абзаці «а» пункту 17.2 статті 17, абзаці «а» пункту 19.2 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2013 №889-ІV.

Враховуючи викладене, податковий агент при нарахуванні (виплаті) фізичним особам доходів у вигляді додаткового блага, зокрема при виплаті коштів, які не є заробітною платою, не пов'язані з виконанням обов'язків трудового найму та не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), повинен нарахувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок від суми такого доходу.

Таким чином, встановлений судами попередніх інстанцій факт пов'язаності відрядження працівників підприємства з господарською діяльністю позивача виключає підстави для нарахування, утримання та сплати (перерахування) до бюджету Товариством з обмеженою відповідальністю «Сікам-Україна» як податковим агентом податку з доходів фізичних осіб від суми компенсованих коштів на таке відрядження, оскільки вони не є додатковим благом у розумінні податкового законодавства.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить правильними висновки судів попередніх інстанцій про протиправність нарахування грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та з податку з доходів фізичних осіб за цими епізодами.

За таких обставин, суд касаційної інстанції вважає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві без задоволення, а оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.03.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2014 у справі №826/20050/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк