Справа № 809/524/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/86/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Попка Я.С.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 липня 2018 року (ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження головуючим-суддею Могилою А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську (далі - УПФУ в м. Івано-Франківську, Управління, відповідач) щодо застосування обмежень, визначених ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3668-VI) при нарахуванні та виплаті їй пенсії, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії з 30.07.2016 без застосування обмежень, визначених статтею 2 цього Закону та виплатити недоплачені за цей період суми пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.07.2018 адміністративний позов було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, УПФУ в м. Івано-Франківську подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.07.2018 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на обставини, встановлені судом у справі, рішенням по якій позивачу було відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо обмеження пенсії максимальним розміром.

Позивач у своєму відзиві вказує, що пенсія їй призначена до набрання чинності нормативно-правового акту, яким введено в дію обмеження щодо її максимального розміру, а тому таке обмеження на неї не поширюється, що прямо передбачено п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VІ. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 та ч.2 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 з 12.03.2005 отримує пенсію відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції на час призначення пенсії) (далі - Закон № 3723-ХІІ), виходячи з розрахунку 90% від середнього місячного заробітку та перебуває на обліку в УПФУ в м. Івано-Франківську.

Постановою Івано-Франківського міського суду від 09.08.2016 по справі № 344/3840/16-а УПФУ в м. Івано-Франківську було зобов'язано здійснити перерахунок і виплачувати позивачу пенсію як державному службовцю з 01.12.2015, з врахуванням довідки Управління НБУ в Івано-Франківській області про складові заробітної плати № 93-оц/12-246/92898 від 27.11.2015.

На виконання вказаного рішення відповідачем було проведено перерахунок пенсії позивача, однак в розмірі 60% від заробітної плати, у зв'язку чим ОСОБА_1 09.11.2016 звернулася до Управління із заявою про здійснення перерахунку пенсії в розмірі 90% від заробітної плати, проте отримала відмову. Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернулася в суд із зазначеним позовом.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.08.2017 УПФУ в м. Івано-Франківську було зобов'язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії із застосуванням показника 90% від суми заробітної плати, починаючи з 30.07.2016.

На виконання цього рішення відповідачем з 30.07.2016 проведено перерахунок позивачу пенсії, яку нараховано у розмірі 10 740,00 грн (з урахуванням обмеження, встановленого Законом №3668-VІ).

15.02.2018 позивач звернулася до УПФУ в м. Івано-Франківську із заявою про проведення перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром, за результатами розгляду якої отримала відповідь № 66/М-15 від 28.02.2018 про здійснення перерахунку пенсії з урахуванням вимог Закону № 3668-VІ.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при перерахунку пенсії має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому внесення змін у закон щодо розміру пенсії у відсотках її обмеження граничним розміром стосуються порядку призначення пенсії державним службовцям у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку та виплати вже призначеної пенсії, а право позивача на отримання пенсії без встановлення граничних розмірів пенсійних виплат, яке існувало на момент призначення пенсії не може бути обмежене прийняттям нових законів. Крім того, право позивача захищене п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VІ, яким передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, до яких суд прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно ст.2 Закону № 3668-VІ, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих), зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих), зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу» не може перевищувати 10 740 гривень.

Наведені норми кореспондуються з положеннями ч.3 ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV), за змістом якої максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм свідчить, що вони не звужують зміст набутих прав пенсіонерів, розмір вже призначеної пенсії яких більший зазначеного максимального розміру. Водночас запроваджують обмеження, в тому числі на період з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, щодо розміру призначених та перерахованих пенсій.

У справі, що розглядається, колегія суддів встановила, що відповідачем у липні 2016 року на виконання судового рішення здійснено саме перерахунок пенсії позивача, призначеної відповідно до Закону № 3723-ХІІ. При перерахунку пенсії позивача пенсійним органом застосовано обмеження максимального розміру пенсії, встановлене Законом № 3668-VІ.

У постанові від 22.05.2018 (справа № 205/8204/16-а) Верховний Суд у подібних правовідносинах висловив правовий висновок, що пенсійний орган, здійснюючи в березні 2016 року на виконання судового рішення перерахунок пенсії позивачки правомірно обмежив розмір такої пенсії на підставі норм Закону № 3668-VІ.

У постанові від 03.04.2018 (справа №361/4922/17) Верховний Суд зазначив, що норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії є чинними, неконституційними не визнані, а тому є обов'язковими для застосування.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від зазначених правових висновків Верховного Суду.

Розглядаючи дану апеляційну скаргу, колегією суддів взято до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України», в якому суд, розглянувши скаргу, зокрема, за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» зазначено, що Конвенція «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини».

У рішенні від 17 жовтня 1986 року по справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що з'ясовуючи чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів не вважає втручанням у право позивачки на мирне володіння майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, шляхом запровадження обмежень розміру пенсійних виплат, оскільки відсутні докази того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними (зокрема не визнані у встановленому порядку неконституційними).

Колегія суддів звертає увагу на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії та кожному гарантується право на звернення до адміністративного суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України (ч. 3 ст. 6 КАС України).

При вирішенні адміністративних справ суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, іншими правовими актами. У випадку наявності колізій між цими актами суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Частиною четвертою статті 7 КАС України передбачено, що якщо суд дійде висновку про невідповідність Конституції України чинного закону, суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, але при цьому повинен після вирішення справи звернутися до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності цього закону.

Таким чином, у вказаній справі суд першої інстанції, дійшовши висновку, що норми ст.37 Закону № 3723-ХІІ щодо запровадження обмеження пенсії максимальним розміром, які є чинними та не визнані неконституційними в установленому порядку, не відповідають закріпленому в Конституції України праву на соціальний захист, застосувавши при вирішенні спору норми Конституції України як норми прямої дії, повинен був врахувати положення ч.4 ст.7 КАС України.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на судові рішення, що набрали законної сили, якими визнано право ОСОБА_1 на отримання пенсії за віком без її обмеження граничним розміром.

Також безпідставними є посилання суду першої інстанції на те, що відповідно до ст. 22 Конституції України зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися, оскільки відсутність правового регулювання відносин щодо перерахунку пенсій держаним службовцям не може свідчити про звуження існуючих прав позивача саме з боку органів Пенсійного фонду України.

Також безпідставним є посилання на ст. 58 Конституції України, оскільки право на перерахунок пенсії у відповідної особи виникає станом на час виникнення обставин, з якими особа пов'язує право на такий перерахунок, а не з часу призначення пенсії.

Враховуючи встановлені обставини по справі, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, нормативно-правове обґрунтування спірних правовідносин, колегією суддів не встановлено порушень відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту в межах заявлених позовних вимог, а тому не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 липня 2018 року по справі № 809/524/18 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Я. С. Попко