Справа № 1140/2103/18
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року м. Кропивницький Справа № 1140/2103/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ЕВ 049680 виданий Гайворонським РВ УВМС України в Кіровоградській області 06.03.2004 року; ідентифікаційний номер НОМЕР_1; адреса: вул. Покрови, 30, м. Гайворон, Кіровоградська область)

до відповідача:

Управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області (; адреса: вул. Єгорова, 25-а, м. Кропивницький, Кіровоградська область)

про визнання незаконною бездіяльності, зобовязання вчинити дії, притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області (далі відповідач, УДМС у Кіровоградській області), в якому просить суд:

- визнати незаконною бездіяльність управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області щодо не вчинення дій щодо примусової депортації ОСОБА_2 за межі України;

- притягнення до адміністративної відповідальності начальника управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області ОСОБА_3 згідно статтей Кодексу про адміністративні правопорушення в Україні;

- зобовязання управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області примусово повернути ОСОБА_2 за межі України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що громадянином ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2 порушено законодавчі положення чинного міграційного законодавства України, яке полягало в ухиленні останнім від виїзду з України після закінчення дозволеного терміну перебування іноземців на території України та безпідставного не виконання відповідачем рішення про примусове повернення за межі України, виданого Гайворонським РС УДМС України в Кіровоградській області, а відтак наслідком чого є застосування відповідного штрафу передбаченого Кодексом про адміністративні правопорушення в Україні, тому позивач просить суд задовольнити адміністративний позов.

В судовому засіданні позивачем підтримано позовні вимоги.

Відповідач скористався своїм правом на надання письмового відзиву, в якому висловив свою позицію щодо вищевказаних позовних вимог, які не визнаються у повному обсязі, оскільки наголошує на тому, що управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області жодних неправомірних дій вчинено не було у даному випадку, та вказано на відповідній процедурі примусового видворення іноземців за межі України, яку ними дотримано при вирішенні питання про видворення за межі України громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2 (а.с.28-31).

В судовому засіданні відповідачем позицію викладену у відзиві підтримано та наголошено на відмові в задоволенні позовних вимог.

Позивачем на виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України надано до суду відповідь на відзив (а.с.47-48).

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

08.11.2018 року відповідною ухвалою суду керуючись приписами статті 183 КАС України подальший розгляд справи судом вирішено здійснити у порядку письмового провадження на підставі відповідного клопотання сторони.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).

Дослідивши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Предметом спору в даній справі є встановлення правомірності дії Управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області щодо не здійснення примусової депортації громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2 за межі України.

При вирішенні даного спору суд враховує наступні фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, вважає, що управлінням Державної міграційної служби у Кіровоградській області не вживаються заходи щодо примусового повернення за межі України громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, який перебуває та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: вул. Центральна, 175 та продовжує працювати на підприємстві «Гайворон-Вторресурси», що знаходиться в м. Гайворон, керівником якої є його співмешканка ОСОБА_5 у якої він і проживає.

Також позивач, вказує, що громадянка ОСОБА_5 була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП за те, що його приховала.

Водночас позивач вказує, таке незаконне перебування громадянина ОСОБА_2 на території України прямо порушує його законні права та інтереси, шляхом постійних погроз, шантажування, та спричинення тілесних ушкоджень від громадянина ОСОБА_2.

Разом з тим, позивач наголошує, що між ним та громадянином ОСОБА_2 трапляються постійні інциденти, що стають предметом кримінальних проваджень.

З матеріалів справи встановлено, що позивач неодноразово звертався до управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області зі зверненнями щодо примусового повернення за межі України громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2.

Такі звернення відповідачем розглянуті відповідно до вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а.с.16).

Судом з матеріалів справи встановлено, що начальником УДМС України в Кіровоградській області, ОСОБА_3, під час перевірки легальності перебування на території України громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, встановлено, що останній прибув на територію України в 2003 році, в приватних справах, по багаторазовій візі типу «Б» Y04712601, терміном дії до 15.08.2003 р., за закордонним паспортним документом LС754437, виданим КАUNO ZALIFRFLNIO РАSV Р0SKYRIS (25) 23.03.2001р. терміном дії до 23.04.2011р..

Документований національним паспортним документом громадянина ОСОБА_4 Республіки № 2446332, виданим VILNIUS (05) 17.07.2017 р., терміном дії до 17.07.2027 р..

Проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, у своєї співмешканки - громадянки України ОСОБА_6, 10.05.1977 р. н.

Так, відповідачем суду повідомлено, що за час перебування на території України іноземець із відповідною заявою про продовження строку перебування до ДМС України не звертався, клопотання щодо набуття / прийняття громадянства України, оформлене дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на тимчасове проживання не порушував.

24.03.2017 року Гайворонським РС УДМС України в області за порушення правил перебування в Україні громадянин ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, 31.01.1966 р. н., притягнений до адміністративної відповідальності згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП (протокол МКВ № 039022 від 24.03.2017 р.) та відповідно до винесеної постанови визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено

адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (а.с.41-42).

Зазначений штраф іноземцем сплачений, приймаюча сторона, яка надала іноземцеві житло та не вжила заходів щодо його своєчасної реєстрації, громадянка України ОСОБА_6, 10.05.1977 р. н., була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 205 КУпАП та відповідно до винесеної постанови визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 205 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження.

На той час рішення про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_2, 31.01.1966 р. н., на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не приймалось, у зв'язку з тим, що по відношенню до іноземця проводились слідчі дії та на підставі ч. 2 ст. 22 вказаного Закону, якщо іноземцю повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом - до закінчення кримінального провадження, або якщо його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або; звільнення від покарання, виїзд йому з України не дозволяється.

Вироком Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.06.2017 року по кримінальному провадженню, справа №385/295/17; 1-кп/385/51/17, громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 ККУ та йому призначено покарання у вигляді 80 годин виправних робіт. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 10.10.2017 р. по кримінальному провадженню №11-кп/781/662/17 вирок суду, першої інстанції залишений без змін (а.с.63-68).

20.12.2017 року громадянин ОСОБА_2, був знятий з обліку Гайворонським районним відділом пробації Південного міжрегіональної управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації у зв'язку відбуттям покарання.

Також, 31.05.2017 року Гайворонським РС УДМС України в області за порушення правил перебування в Україні громадянин ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, притягнений до адміністративної відповідальності згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП (протокол МКВ № 039680 від 31.05.2018) та відповідно до винесеної постанови визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Зазначий протокол ОСОБА_2 підписувати відмовився, примірник протоколу про адміністративне правопорушення та примірник постанови про накладення адміністративного стягнення направлені йому 31.05.2018 поштою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 було оскаржено вищевказану постанову до Гайворонського районного суду Кіровоградської області (а.с.34-38).

З матеріалів справи встановлено, що Гайворонський РС УДМС України в Кіровоградській області маючи інформацію, що дії ОСОБА_2 порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, вважаючи перебування ОСОБА_2 на території України таким, що суперечить вимогам законодавства України про правовий статус іноземців, на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийняв 31.05.2018 року рішення про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, 31.01.1966 р. н., з яким останній ознайомлюватись відмовився (а.с.39-40).

Представником відповідача пояснено, що примірник рішення направлений ОСОБА_2 08.06.2018 р. поштою відповідним листом та про прийняте рішення повідомлений начальник Гайворонського відділу Новоукраїнської місцевої прокуратури Кіровоградської області.

Поряд з тим, відповідач вказує, що за обліками інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» встановлено, що ОСОБА_2 свідомо не виконав умови процедури повернення та не покинув територію України.

Позивач, наполягаючи на тому, що відповідачем не було вчинено жодних дій по примусовому видворенню за межі України громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, вважаючи перебування на території України останнього таким, що суперечить діючому законодавству, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За змістом положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні №1-рп/2007, рішенні №19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

При прийнятті рішення по цій справі суд керується принципами адміністративного судочинства, зокрема принципом офіційного з'ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд не обмежується тільки документами та заявами про докази, які внесені сторонами, а також здійснює дослідження обставин у справі за власною ініціативою, у т. ч. з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до статей 9 та 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Водночас, перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини «ОСОБА_7 проти України»).

Суд враховує рішення ЄСПЛ з питань обмеження права на свободу, передбаченого підпунктом "f" п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Європейський суд з прав людини у справі «Солдатенко проти України» (п. 111 рішення від 23 жовтня 2008 року) зазначив, що встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися "відповідно до процедури, встановленої законом", пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не просто відсилає до національного закону, він також стосується "якості закону", вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права. При цьому "якість закону" означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Статтею 30 вказаного Закону визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у статті 26 Закону №3773-VI.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону №3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону №3773-VI).

Відповідно до пункту 1.6. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150) підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини, а саме:

- прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення, яке відповідає усім вимогам чинного законодавства та встановленій формі;

- ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 р. по справі № 161/9709/16-а та від 07.02.2018 р. по справі № 743/432/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при розгляді даної справи.

Отже, примусове видворення з України іноземця може бути застосовано лише, якщо рішення про примусове повернення ним не виконано добровільно у встановлений строк без поважних причин.

При цьому, важливим є дотримання органом ДМС процедури примусового повернення іноземців, оскільки це безпосередньо пов'язано із забезпеченням гарантій їх прав та свобод, регламентованих Конвенцією та Законом № 3773-VI.

Судом встановлено, управлінням Державної міграційної служби України в Кіровоградській області подано до Ленінського районного суду міста Кіровограда адміністративний позов до громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2 про прийняття рішення про примусове видворення з України громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2 та з відповідно до статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з метою забезпечення примусового видворення, прийняти рішення про затримання громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 терміном на шість місяців (а.с.82-84).

24.10.2018 року Ленінським районним судом міста Кіровограда винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (а.с.81,85-86).

Відтак, з огляду на встановлені фактичні обставини справи та вказані чинні законодавчі приписи у системному їх звязку, суд не вбачає бездіяльності управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області приходить до висновку, що з боку відповідача вчинено всі законодавчі дії щодо видворення громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_2 за межі України.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття рішення та вирішення питання про примусове видворення громадянина ОСОБА_2 дотримано положення статті 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з тим, щодо позовної вимоги позивача про притягнення до адміністративної відповідальності начальника управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області ОСОБА_3 згідно статтей Кодексу про адміністративні правопорушення в Україні, суд зазначає наступне.

За змістом статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

З огляду на зазначене, дана вимога не підсудна розгляду Кіровоградським окружним адміністративним судом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та з дотримання принципу верховенства права.

Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі та самостійно зібраних судом в порядку доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами ст. 90 КАС України в порядку, що встановлений законодавчими приписами цього кодексу.

На думку суду, позивачем не надано достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідач довів, що діяв з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та вимог законодавства України.

За сукупністю наведених обставин, з огляду на вказане, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відтак, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору та відмову в задоволенні адміністративного позову судові витрати, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 90, 139, 242 246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ЕВ 049680 виданий Гайворонським РВ УВМС України в Кіровоградській області 06.03.2004 року; ідентифікаційний номер НОМЕР_1; адреса: вул. Покрови, 30, м. Гайворон, Кіровоградська область) до Управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області (; адреса: вул. Єгорова, 25-а, м. Кропивницький, Кіровоградська область) про визнання незаконною бездіяльності, зобовязання вчинити дії, притягнення до адміністративної відповідальності відмовити повністю.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду ОСОБА_7