Справа № 818/493/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2018 року

м.Київ

справа №818/493/16

адміністративне провадження №К/9901/12730/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу

Державної міграційної служби України на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 30 червня 2016 року (судді: Осіпова О.О., Гелета С.М., Павлічек В.О.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року (судді: Калитка О.М., Кононенко З.О., Бондар В.О.) у справі №818/493/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Сумській області, про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), де третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Сумській області, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 09.03.2016 №141-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати прийняти рішення про визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 30 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року, позов задоволено частково: визнано протиправним рішення ДМС України від 09.03.2016 року №141-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 н від 11 грудня 2014 року про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. У іншій частині позовних вимог - відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Скаргу мотивує тим, що ним були належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про її особу та причини звернення за захистом, і тому на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, ОСОБА_1, є громадянкою Республіки Білорусь, ІНФОРМАЦІЯ_1., уродженкою м. Пінськ Брестської області Республіки Білорусь, за національністю білоруска, християнка за релігійним переконанням, одружена, має вищу освіту.

На територію України заявниця прибула 07.04.2008 легально за безвізовим режимом залізничним транспортом за дійсним паспортом громадянки Республіки Білорусь НОМЕР_1.

Вперше з заявою про визнання біженцем позивач звернулась до сектору міграційної служби Держкомнацрелігій України в Сумській області 11.01.2010, однак 29.01.2010 їй було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця на підставі того, що її заява є очевидно необґрунтованою.

11 грудня 2014 року заявниця звернулась до УДМС України в Сумській області з повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з новими обставинами, які, на думку заявниці, виникли під час її перебування в Україні та через які її життю та свободі загрожує небезпека в разі повернення до країни громадянської належності, а саме: її участь у подіях на Майдані, які відбулися в Україні наприкінці 2013 - початку 2014 року, її волонтерська діяльність в Ірпінському військовому шпиталі та факт появи у розпорядженні компетентних органів Республіки Білорусь інформації про звернення заявниці за захистом в Україні.

31 грудня 2014 року наказом УДМС України в Сумській області № 170 позивачу було повторно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту.

За результатом судового оскарження, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2015 у справі №818/1151/15, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2015, визнано протиправним та скасовано наказ УДМС України в Сумській області від 31 грудня 2014 року №170 та зобов'язано УДМС України в Сумській області повторно розглянути заяву від 11.12.2014 про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаного рішення суду та відповідно до наказу УДМС України в Сумській області від 09.10.2015 № 179 здійснено повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 11.12.2014, з результатами якого 09 березня 2016 року ДМС України було прийнято рішення №141-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1

Вважаючи таке рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відповідачем при розгляді заяви позивача не було проведено належної перевірки, збору та аналізу інформації щодо нових обставин вказаних самим заявником, а отже прийнято необґрунтоване та передчасне рішення.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

«Побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, яка має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак, достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, відмова відповідача вмотивована відсутністю умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, відсутністю обґрунтованих побоювань застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, оскільки волонтерська діяльність в Ірпінському військовому шпиталі не може бути розцінена владою Республіки Білорусь як найманство, за що передбачена кримінальна відповідальність, а участь в подіях на Майдані взимку 2014 року - як опозиційна до влади країни громадянської належності діяльність.

Разом з тим, у висновку щодо відмови у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту зазначено: «аналіз інформації по країні походження свідчить, що в Республіці Білорусь продовжують мати місце факти порушень прав людини; свобода зібрань та об'єднань, свобода слова та інші громадянські та політичні права на практиці обмежуються владою; мають місце і випадки адміністративного затримання осіб, які виявили бажання лише висловити свою позицію, без вчинення будь-яких радикальних дій, щодо ситуації в Україні».

Вказане підтверджує відомості, надані заявницею під час проведення співбесіди, в ході якої вона повідомила, що влада Білорусі її підтримку подій української революції може розцінити як опозиційну діяльність до офіційної позиції Білоруської держави, і навіть не перебування в самому центрі подій і не прийняття активної участі в революції достатньо для влади Білорусі, щоб до особи були застосовані репресивні заходи.

Посилання на інші джерела отриманої інформації щодо відсутності можливості переслідування ОСОБА_1 як волонтера відповідачем у висновку на зазначено.

Крім того, в матеріалах особової справи заявника не міститься доказів звернення відповідача з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, справа якої розглядається, з метою отримання додаткової інформації із даного питання.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що не існує та не може існувати точних критеріїв визначення системності утисків чи переслідувань владою громадян, адже вони мають визначатися з урахуванням кожної конкретної ситуації та носять оціночний характер.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 7.02.2018 по справі 818/1151/15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, нею надані всі факти, що були в її розпорядженні, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою та в цілому її твердження можуть заслуговувати на довіру.

За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що заява позивача є обґрунтованою, а ситуація, яка склалася в країні її походження, є несприятливою, в той час як відповідачем належна перевірка фактів, викладених позивачем, не проводилася, запити у відповідні органи не були зроблені, а отже, оскаржуване рішення прийнято формально, без детального дослідження і з'ясування всіх обставин справи, а тому відповідачем як суб'єктом владних повноважень не було належним чином обґрунтовано та передчасно зроблено висновок про відмову в задоволенні заяви позивача.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 30 червня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року у справі №818/493/16 залишити без змін, а касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, - без задоволення.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець