Справа № 2а-17958/12/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року

Київ

справа №2а-17958/12/2670

адміністративне провадження №К/9901/550/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В., розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Ленінської об'єднаної державної податкової інспекції у м. Луганську Головного управління Міндоходів у Луганській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2013 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник-сервіс» до Ленінської об'єднаної державної податкової інспекції у м. Луганську Головного управління Міндоходів у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

ТОВ «Будівельник-сервіс» подало до суду позов, в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.08.2012 № та податкове повідомлення-рішення від 23.11.2012 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1 569 014,00 грн за основним платежем та в сумі 392 253,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що висновки контролюючого органу про нереальне вчинення господарських операцій є безпідставними, оскільки обґрунтовуються лише висновками, викладеними в акті перевірки контрагента позивача з питань господарських відносин зі своїм контрагентом. Будівельно-монтажні роботи придбані позивачем (генеральним підрядником) у субпідрядника з метою використання в господарській діяльності, підтверджені належними первинними документами, податковий кредит з податку на додану вартість підтверджений податковою накладною, виписаною платником податку на додану вартість, яка містить необхідні реквізити.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 26.03.2013 адміністративний позов задовольнив повністю. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 09.08.2012 № та від 23.11.2012 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1 569 014,00 грн за основним платежем та в сумі 392 253,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15.08.2013 залишив без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2013.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що господарські операції з придбання позивачем (генпідрядником) будівельно-монтажних робіт у субпідрядника є реальними, підтверджуються первинними документами, які позивач мав на час проведення документальної невиїзної перевірки позивача, однак які не мав можливості надати до перевірки через те, що про проведення такої перевірки дізнався лише після її закінчення.

Ленінська об'єднана державної податкової інспекції у м. Луганську Головного управління Міндоходів у Луганській області оскаржила судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Вищого адміністративного суду України.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права: пункти 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункти 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, статті 2, 11, 70, 73, 74, 86 Кодексу адміністративного судочинства України. Наголошує на тому, що позивач для проведення перевірки та протягом трьох днів після її закінчення не надав відповідачу первинні документи. Господарські операції є нереальними з огляду на висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки контрагента позивача, про не підтвердження його господарських операцій з його контрагентом - ТОВ «Скайеір».

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 №2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено в новій редакції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05.11.2018 призначив попередній розгляд справи на 06.11.2018.

Верховний Суд, переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі фактичних обставин справи, зважає на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для визначення позивачу за податковими повідомленнями-рішеннями грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1 569 014,00 грн за основним платежем та в сумі 392 253,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями слугували висновки контролюючого органу, викладені в акті позапланової невиїзної перевірки від 23.07.2012 № 340/22-706/32486, проведеної у період з 23.07.2012 по 23.07.2012, про порушення вимог пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1, пункту 201.2 статті 201 Податкового кодексу України. Порушення полягали у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту за квітень 2012 року податку на додану вартість в сумі 1 569 014,00 грн за господарськими операціями з придбання позивачем (генпідрядником будівництва житлового комплексу з приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом по вул. О. Гончара, 17-23 у Шевченківському районі м. Києва) у ТОВ «Старбуд 2000» (субпідрядника) субпідрядних робіт за договорами від 21.04.2011 № 51, від 05.10.2011 № 57, від 16.03.2012 № 59, від 16.03.2012 № 60, а саме: комплекс будівельно-монтажних робіт відповідно до проектно-кошторисної документації.

Контролюючий орган вважає, що господарські операції не підтверджуються з огляду на реальний час їх здійснення, місцезнаходження майна, відсутність необхідних трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, транспортних засобів та іншого майна, необхідних для здійснення такої діяльності. Такі висновки контролюючий орган обґрунтовує наявністю акта перевірки щодо контрагента позивача - ТОВ «Старбуд 2000» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні ним господарських операцій з його контрагентом - ТОВ «Скайеір» за період з 01.11.2011 по 30.11.2011.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 цього Кодексу датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

У пункті 198.3 статті 198 цього Кодексу визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 зазначеного Кодексу платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках, обов'язкові реквізити, визначені в цій нормі.

Аналіз вказаних норм законів дає підстави для висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків в результаті придбання товарів/послуг з метою використання в господарській діяльності. При цьому операція з придбання товарів/послуг у постачальника повинна бути реальною, тобто призводити до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю.

У податковому обліку понесені витрати на придбання товарів/послуг мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення.

До первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції. Податковий кредит з податку на додану вартість має бути обов'язково також підтверджений податковою накладною, виданою платником податку на додану вартість та зареєстрованою цим платником в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суди попередніх інстанцій не встановили жодного з порушень зазначених норм закону, яке б позбавляло позивача права на формування податкового кредиту. Суди, з урахуванням умов договорів, дослідили первинні документи, складені щодо господарських операцій: акти приймання виконаних будівельних робіт, довідки про вартість виконаних робіт, банківські виписки, прибуткові накладні, податкові накладні, та за результатами їх оцінки дійшли висновків про підтвердження ними реального вчинення господарських операцій.

При цьому суди попередніх інстанцій достовірно встановили, що повідомлення від 20.07.2012 № 159 та наказ від 20.07.2012 № 491 про призначення позапланової невиїзної перевірки, яка проводилась у період з 23.07.2012 по 23.07.2012, позивач отримав 24.07.2012, тобто після закінчення перевірки, що позбавило позивача можливості надати контролюючому органу відповідні документи та пояснення. Такі документи були наявні у позивача і позивач разом з поясненнями надав їх контролюючому органу в межах процедури адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення.

Щодо висновку контролюючого органу про нереальне вчинення господарських операцій позивача з контрагентом, який обґрунтовується тільки інформацією акта перевірки контрагента щодо його господарських операцій зі своїм контрагентом, то такі обґрунтування є недостатніми за відсутності аналізу самих господарських операцій та первинних документів.

Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі фактичних обставин справ, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди не допустили неправильного їх застосування. Доводи, наведені в касаційній скарзі, є ідентичними доводам, якими контролюючий орган обґрунтовував свою позицію щодо правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в судах попередніх інстанцій, та є такими, що не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Ленінської об'єднаної державної податкової інспекції у м. Луганську Головного управління Міндоходів у Луганській області залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2013 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду