Справа № 0640/4591/18
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2018 року м. Житомир справа №0640/4591/18
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Попової О. Г.,
секретар судового засідання Бойко Т.О.,
представника позивача Андрійчук Л.І.,
представника відповідача Погорлецького Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
1. ОСОБА_2 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просить:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у відновленні виплати пенсії;
- відновити ОСОБА_1 виплату пенсії згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" за минулий час з 18 лютого 2014 року із перерахуванням компенсації втрати частини доходів та продовжувати виплату в розмірі, визначеному діючим на час виплати законодавством.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач протиправно та за відсутності відповідних правових підстав відмовляє у відновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , виплату якої було раніше припинено через виїзд позивача за кордон.
2. Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із проведенням судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи. Судовий розгляд справи призначено на 29 жовтня 2018 року о 12:00.
4. 29 жовтня 2018 року представником позивача перед початком судового засідання подано до відділу документального забезпечення суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з чим розгляд справи, призначений на 29 жовтня 2018 року о 12:00 було відкладено на 08 листопада 2018 року о 11:20.
5. 06 листопада 2018 року представником позивача до відділу документального забезпечення суду подано відповідь на відзив (а.с. 78-80).
Суд звертає увагу, що у відповідності до частини третьої статті 263 КАС України, у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Враховуючи предмет спору та положення частини першої, третьої статті 263 КАС України, подання позивачем відповіді на відзив у даній справі суперечать чинним нормам процесуального законодавства, а тому не розцінюється судом як заява по суті справи в розумінні статті 159 КАС України.
6. В судове засідання, призначене на 08 листопада 2018 року о 11:20 прибули представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
У відповідності до положень частини третьої статті 243 КАС України та зважаючи на складність справи, складення рішення у повному обсязі може бути відкладено на строк до п`яти днів з дня закінчення розгляду справи.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
7. Як встановлено зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні представником позивача пояснень, припинення виплати пенсії пов`язано із виїздом позивача закордон. Вказує, що постановою Богунського районного суду м. Житомира від 08.10.2014 вже було зобов`язано органи Пенсійного фонду України відновити позивачу виплату пенсії, однак на момент судового розгляду вказане судове рішення залишається не виконаним, а систематичні відмови територіальних структурних підрозділів Пенсійного фонду України у відновленні виплати пенсії порушують конституційні права позивача як громадянина України.
8. Відповідно до змісту відзиву на позовну заяву та наданих у судовому засіданні представником відповідача пояснень, невиконання постанови Богунського районного суду м. Житомира від 08.10.2014 та відмова у відновленні виплати пенсії пов`язана, зокрема, із відсутністю відповідних міжнародних договорів між Україною та Федеративною Республікою Німеччина та необхідністю звернення позивача до органів Пенсійного фонду України із пакетом документів для подальшого відновлення пенсійних виплат, що позивачем зроблено не було.
Зазначає, що доводи в частині невиконання відповідачем постанови Богунського районного суду м. Житомира від 08.10.2014 є безпідставними, оскільки вказаним судовим рішенням було зобов`язано відновити виплату пенсії саме управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області, правонаступником якого є Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, а не відповідач.
Вказує, що до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області позивач вперше звернувся лише 23 серпня 2018 року та необхідних документів для відновлення виплати пенсії не надав.
Наголошує, що правові підстави для відновлення виплати пенсії позивачу за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 відсутні, оскільки постановою Богунського районного суду м. Житомира від 08.10.2014 було відновлено виплату пенсії позивачу у відповідності до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
9. Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Положеннями статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2015 року апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України у м. Житомирі Житомирської області, ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Богунського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2014 року - без змін (а.с. 35-36).
10. На виконання вказаного судового рішення Богунським районним судом м. Житомира було видано виконавчий лист від 22 вересня 2015 року (а.с. 46).
Пенсія позивачу за нормами Закону виплачена по 31.05.1999, архівна пенсійна справа знаходиться в Житомирському обласному військкоматі. Разом з тим, відповідно до пункту 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, пунктів 4,5 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, призначення (перерахунок) пенсії особам, звільненим з військової служби та особам, прирівняним до них, які мають право на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", здійснює головне управління Пенсійного фонду України у відповідній області. За таких умов поновлення виплати пенсії фактично не є можливим ( а.с. 48 та зворот).
13. Адвокатом Невмержицькою Т.О. було здійснено адвокатський запит вих. №14 від 02.08.2016 до відповідача та управління Пенсійного фонду в м. Житомирі Житомирської області щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 за постановою Богунського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2014 року (а.с. 49 та зворот).
14. Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області листом вих. №271/Б-8 від 08.08.2016 за результатами розгляду адвокатського запиту ОСОБА_3 повідомило, що на даний час виплата та призначення пенсії особам із числа військовослужбовців надстрокової служби відповідно до Закону здійснюється головними управління Пенсійного фонду України у відповідній області та у разі призначення (відновлення) виплати пенсії витребовується матеріали архівної пенсійної справи. ОСОБА_2 в Житомирському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області не перебував та жодного виду пенсії, передбаченого Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не отримував.
Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.11.2005 №22-1 передбачено, що для призначення пенсії надаються, зокрема, документ, що засвідчує особу, місце її реєстрації (проживання) та вік, документи про стаж роботи та заробітну плату. На даний час заявник або його представник необхідних документів для поновлення виплати пенсії до управління не надав (а.с. 50 та зворот).
16. Відповідач листом вих. №Б-3858 від 06.09.2018 повідомив позивачу, що відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
Для призначення пенсії ОСОБА_2 необхідно звернутися до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з паспортом громадянина України. До заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; документи про стаж (трудова книжка, військовий квиток, або довідка про проходження військової служби, диплом про навчання); довідка про заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних" місяців страхового стажу по 30 червня 2000 року (за бажанням пенсіонера).
За інформацією ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 була призначена та виплачувалась пенсія за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" по 31 травня 1999 року. З 1 червня 1999 року пенсія припинена у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Німеччини. Проінформовано, що пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" призначаються головними управліннями Пенсійного фонду України. Постановою Богунського районного суду не зобов`язано відновити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (а.с. 52).
17. Позивач повторно звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 10 вересня 2018 року про поновлення виплати пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (а.с. 61).
18. Відповідач листом вих. №Б-4040 від 18.09.2018 повідомив позивачу, що відповідно до статті 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії військовослужбовцям та членам їх сімей виплачуються за місцем фактичного проживання пенсіонера. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не проживає на території України та враховуючи відсутність міжнародних договорів з Німеччиною щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців, у відновленні виплати пенсії відмовлено (а.с. 62).
Не догоджуючись із діями відповідача та вважаючи їх протиправними, наголошуючи, що відмова у відновленні виплати пенсії порушує конституційні права позивача, ОСОБА_2 звернувся із вказаним позовом до суду.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
19. У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною другою статті 19 Основного Закону визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини третьої статті 46 Конституції України проголошено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
20. Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначаються Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII (зі змінами та доповненнями, далі - Закон №2262-XII).
У преамбулі Закону №2262-XII закріплено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Положеннями статті 7 Закону №2262-XII закріплено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.
Правові підстави для призначення пенсії за вислугу років регламентовано статтею 12 Закону №2262-XII.
Відповідно до статті 52 Закону №2262-XII пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.
Іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України.
21. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1 (далі - Порядок №3-1).
Пунктом 1 Порядку №3-1 визначено, що заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).
Відповідно до пункту 4 Порядку №3-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії подається до органу, що призначає пенсію, заявником за місцем проживання, а при необхідності - його законним представником за місцем його проживання. Заява про припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні тощо, подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання.
Згідно з пунктом 7 Порядку №3-1 для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подаються такі документи: заява про призначення пенсії (додаток 1); грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення, і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби; військово-медичні документи про стан здоров`я звільненої особи (за винятком осіб, які не проходили військово-лікарську комісію); документи про страховий стаж (при призначенні пенсії згідно з пунктом "б" статті 12 Закону); довідка МСЕК про визнання особи інвалідом; копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті); довідка ВАТ "Ощадбанк" або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ "Ощадбанк"; копія паспорта.
22. У Рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).
Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").
Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
ОЦІНКА СУДУ
23. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи дії відповідача на відповідність частини другої статті 2 КАС України, суд зазначає наступне.
Як встановлено із матеріалів справи, позивач вказує на протиправність відмови у поновленні виплати пенсії з мотивів попереднього поновлення такої виплати судовим рішенням та відсутністю законних правових підстав для відмови у поновленні виплати пенсії.
Статтею п`ятою КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.
Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Так, ОСОБА_2 звертався до відповідача із заявами про поновлення виплати пенсії у відповідності до згідно з постановою Богунського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2014 року та ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2015 у справі №295/13111/14-а (а.с. 51), а також на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (а.с. 61).

24. Суд звертає увагу, що Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області не є уповноваженим суб`єктом щодо призначення та виплати пенсії позивачу за постановою Богунського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2014 року, оскільки не є відповідачем (або його правонаступником) в адміністративній справі №295/13111/14-а та вказаним судовим рішенням на Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області жодних вимог зобов`язального характеру не покладалося.

Вказаним судовим рішенням було відновлено порушене право позивача шляхом зобов`язання поновити виплату пенсії відповідно до вимог статей 49, 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Водночас, вчинення вказаних дій Головним управлінням Пенсійного фонду України у Житомирській області суперечитиме чинним нормам як Закону №2262-XII, так і Порядку №3-1.

Крім того, наявність судового рішення, яке набрало законної сили та обов`язкове до виконання на всій території України, про зобов`язання поновити виплату пенсії відповідно до вимог статей 49, 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" фактично позбавляє відповідача можливості відновити виплату пенсії ОСОБА_2 згідно з нормами Закону №2262-XII.

Враховуючи положення статті 7 Закону №2262-XII та пункту 1, 3 Порядку №3-1, поновленню виплати пенсії за Законом №2262-XII передує вирішення питання про переведення позивача з одного виду пенсії на інший, в той час як ОСОБА_2 заяви про переведення з пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за Законом №2262-XII, не подавалося.

Суд також звертає увагу, що Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області не є органом, що призначав пенсію в розумінні пункту 4 Порядку №3-1, оскільки першочергово пенсія ОСОБА_4 призначалась Житомирським обласним військовим комісаріатом.

Крім того, позивачем як до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (в порядку виконання постанови Богунського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2014 року), так і до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області також не було надано вичерпного переліку документів, передбачених пунктом 7 Порядку №3-1.

25. Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Щодо доводів позивача в частині наявності підстав для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області відновити виплату пенсії позивачу в судовому порядку, суд зазначає наступне.

Факт наявності у позивача права на отримання пенсії за вислугою років у відповідності до положень Закону №2262-XII встановлено судом та не заперечується сторонами. Водночас, поновлення такої виплати має бути проведено уповноваженим органом у межах встановленої чинним законодавством процедури.

Суд звертає увагу, що в контексті спірних правовідносин питання про переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати пенсії належать до дискреційних повноважень відповідних суб`єктів владних розпоряджень, які вони реалізують за результатом розгляду наданих позивачем документів.

Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Зобов`язання судом вчинити певні дії за відсутності відповідного волевиявлення органу є порушенням його виключної, передбаченої Конституцією України, компетенції на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту. Суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, інших державних органів та установ.

Позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №712/10864/16-а (провадження №11-518апп18), які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону №1402-VIII є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

26. Заслухавши сторін та учасників справи, присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що відповідач при наданні ОСОБА_5 відмови у нарахуванні та виплаті компенсації за не отриману матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні щорічних основних відпусток за період 2008-2013 роки діяв у відповідності до частини другої статті 19 Конституції України, а спірні дії відповідають вимогам частини другої статті 2 КАС України.

27. Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем на виконання частини другої статті 77 КАС України та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів доведено, а позивачем не спростовано правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у відновленні виплати пенсії.

Враховуючи обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права, та встановлені судом обставини справи, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003. РНОКПП/) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 14 листопада 2018 року.

Головуючий суддя О.Г. Попова