Справа № 1540/4138/18
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2018-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4138/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2018 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В. розглянувши у порядку письмового провадження, за наявними матеріалами, справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_3 до Головного Управління ДМС України в Одеській області про:

визнання протиправним та скасування наказу Головного Управління ДМС №143 від 30.07.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язання Головне Управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №143 від 30 липня 2018 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки на думку позивача, він має обґрунтовані побоювання переслідування зі сторони представників влади країни походження через свою політичну діяльність та участі у мітингу.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі.

У встановлений судом строк, відповідач надіслав відзив на позовну заяву (вхід. №25883/18 від 04.09.2018р.) та матеріали особової справи позивача (а.с.14).

Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач проти задоволення позову заперечує та просить відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку суду про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідач зазначає, що висловлені причини неможливості повернення позивача до країни громадянської належності не є належним чином обґрунтованими та не викликають довіри, оскільки позивач надає суперечливу інформацію.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та відзив відповідача, перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Бангладешу, уроженець м. Сілхет, області Сілхет, району Голабгандж, село Кодупур. Сповідує іслам сунітського толку. За сімейним станом - одружений, має доньку.

26 липня 2018 року позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.42).

30 липня 2018 року Головним Управлінням МВС України в Одеській області складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого зазначено, що за результатами розгляду заяви та особової справи громадянина Бангладеш на установчі дані ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є очевидно необґрунтованою, та за відсутністю умов зазначених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.99-105).

Відповідно до наказу Головного Управління МВС України в Одеській області №143 від 30 липня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» громадянину Бангладеш ОСОБА_3 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно п.п.4,6 ст. 8 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.109).

09 серпня 2018 року позивач отримав повідомлення від 30 липня 2018 року вих.5/1-607 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту (а.с.110-113).

Судом досліджена міграційна справа позивача № 2018OD0111 (а.с.25-117) та встановлено, що відповідно до анкети, позивач зазначив, що він вибув з Бангладешу 16 червня 2018 року авіарейсом Дакка (Бангладеш) - Стамбул (Туреччина) - Москва (Російська Федерація). Кордон України перетнув нелегально, поза пунктом пропуску, на вантажівці без матеріальної винагороди за перевезення. Місце прибуття - м. Харків, звідки позивач приїхав до Одеси, оскільки був поінформований, що в місті Одеса проживає велика кількість вихідців з Бангладеш.

Стосовно побоювань та переслідування, під час проведення протоколу співбесіди, позивач розповів, що був учасником мітингу на підтримку студентів під час якого відбулись сутички між представниками політичних партій «ВNP» та «Авамі ліг», що призвело до втручання правоохоронних органів для забезпечення правопорядку. Деякі з мітингувальників були заарештовані. Позивач побоюється зазнати ймовірних переслідувань через участь у вищезазначених подіях.

Проте позивач зазначає, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п.1 ст. 1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Позивач стверджує, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, по відношенню до нього не застосовувалось фізичне насильство або утиски в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Дослідивши матеріали справи, міграційну справу позивача, оцінивши доводи позивача та заперечення відповідача, застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закону України), біженцем визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 6 ст.8 Закону України, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. (п. 32 постанови Верховного Суду від 26.06.2018 року, справа № 808/2817/16).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не видає себе за іншу особу, звернувся із заявою про захист в Україні вперше, що підтверджено відповідями інших територіальних органів міграційної служби (а.с.65-73).

Тому, правомірність оскаржуваного рішення має бути перевірена на відповідність ознак чи має подана позивачем заява ознаки заяви, яка є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Це підтверджено правовою позицією Верховного Суду, викладеною в п. 23 постанови від 04 жовтня 2018 року, справа №826/1407/16.

Перевіряючи законність рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на відповідність цих критеріїв, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив порушення зазначених норм права та оскаржуване рішення є законними та обґрунтованим.

Так, позивач перебуває за межами своєї країни.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Так, згідно інформації, розміщеної у мережі Інтернет, Бангладеш це республіка з багатопартійною системою. Хоча реально владу ділять дві основні політичні сили, до яких примикають партії меншого впливу. Цими двома головними партіями в Бангладеш є «Націоналістична партія Бангладеш» - БНП (Bangladesh Nationalist Party - BNP) і «Народна ліга Бангладеш» БАЛ (Bangladesh Awami League - BAL). БНП знаходить союзників серед ісламістських партій, такі як «Джамаат-е-Ісламі Бангладеш» (Jamaat-e-Islami Bangladesh) в той час як до Народної ліги приєднуються традиційно партії з лівої і світської сторін. Іншим важливим гравцем є «Національна партія» (Jatiya Party), очолювана колишнім військовим правителем ОСОБА_4. Суперництво Народної ліги з Націоналістичною партією - було доволі складне й суперечливе і перемежовувалося різними проявами: протестами, насильством та вбивствами. Також в країні розвинутий Студентський політичний рух, він є особливо сильним у Бангладеш оскільки ще дістався у спадок від епохи антиколоніальних та визвольних змагань бенгальців, потім бангладешців. Майже всі партії підтримують таку високу й активну політизацію молоді та утримують значні партійні підрозділи, які йменуються - молодіжне-студентське крило партії, і внаслідок таких дій студенти також обираються до парламенту. Дві радикальні ісламістські партії, «Джаґрата Муслім Джаната Бангладеш» - ДМДБ (Jagrata Muslim Janata Bangladesh - JMJB) і «Джама-атул Моджахедін Бангладеш» - ДМБ (Jama'atul Mujahideen Bangladesh - JMB), були заборонені у лютому 2005 року. Відтоді у країні відбуваються серії вибухів та терористичних актів, в яких звинувачують саме ці угрупування-партії, в ході численних операцій із забезпечення безпеки було затримано сотні підозрюваних, їхніх членів та терористів, у тому числі в 2006 році керівники цих двох угруповань.

Згідно системного аналізу бангладеської економіки в жовтні 2015 року, Світовий банк зазначає, що ВВП на душу населення виріс з $100 в 1972 до $1314 в 2015 році. Прогрес стався завдяки зменшуванню частки фермерської праці в сільській місцевості, урбанізації та новим робочим місцям для бідних в промисловості. 8 мільйонів заробітчан переказали додому 14 мільярдів доларів в 2014 році, що становить 8% ВВП. Головними напрямками економічного розвитку країни в 2016-2020 роках мають бути ріст електропостачання та розвиток транспортної інфраструктури.

Таким чином, з офіційних джерел про країну походження позивача вбачається, що регіон, з якого походить позивач, на теперішній час характеризується спокійною сприятливою ситуацією.

Оцінюючи побоювання позивача з суб'єктивної сторони, слід зазначити, що такі побоювання мають бути за переслідуваннями тільки за ознаками а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

У свою чергу, стосовно переслідування, суд звертає увагу, що зі слів позивача, жодних відомостей про нього та його участь у мітингу правоохоронні органи не мають. Позивач побоюється свідчень заарештованих мітингувальників, які можуть повідомити поліції інформацію про його участь у мітингу. Крім того, позивач мав можливість вільно пересуватися по країні після вищезазначеного мітингу, звертатись до державних органів стосовно оформлення паспортного документу та безперешкодно покинути країну громадської належності, що свідчить про відсутність обґрунтованих побоювань бути якимось чином обмеженим у своїх правах та зазнавати необґрунтованих переслідувань з боку держави (а.с.80-85).

Більш того, згідно протоколу співбесіди, позивач не володіє інформацією про повну назву партії, членом якої він був, надає загальні відомості стосовно діяльності партії щодо гарантування кращого життя для населення та вказує на відсутність відчутної різниці між політичними силами. Також позивач надає неправдиву інформацію щодо останніх проведених парламентських виборів в Бангладеш, які за його словами відбулися у 2004 році, а не у 2014, особисто позивачем повідомлено, що він не є членом партії «BNP», а його участь у її діяльності обмежується лише обговоренням політичної ситуації в Бангладеш та участю у мітингах, які були санкціонованими та мирними. Заробітної плати від партії не отримує (а.с.87-95).

Також, виходячи із поняття особи яка потребує додаткового захисту, у позивача, на час розгляду справи, відсутні таки ознаки.

Поміж іншим, позивач у своїй анкеті вказує, що з 2006 по 2016 рік працював будівельником у м. Дубаї, а до України приїхав виключно щоб заробляти гроші, оскільки дізнався, що багато вихідців з Бангладеш працюють на ринку « 7 кілометр» і це єдина причина приїзду (а.с.84).

Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Крім того, у позивача в Бангладеш залишилась 19-ти річна дружина та донька, яким, зі слів позивача, нічого не загрожує.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна пояснити конкретні факти, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.

До суду не було надано жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивача на батьківщині саме з мотивів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно п. 195, 196 Керівництва УВКБ ООН по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженця) 1992 р. http://www.unhcr.org/4d93528a9.pdf.

В кожному конкретному випадку всі необхідні факти мають бути надані, в першу чергу, самим заявником, потім особа, уповноважена проводити процедуру встановлення статусу біженця (перевіряючий) має оцінити всі доводи та достовірність тверджень заявника.

Загальний правовий принцип передбачає, що обов'язок надати докази покладено на заявника, що заявник не в стані підкріпити свою заяву документальними або іншими доказами, і випадки, коли заявник може надати докази на підтвердження своєї заяви, швидше виключення, ніж правило. У більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїздить до країни без особистих документів. Таким чином, хоча обов'язок надати докази покладено на заявника, задача встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується сумісно з перевіряючим. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати наявні засоби для зібрання всіх необхідних доказів на підтвердження заяви. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може завершитися успіхом, і можуть мати місце заяви, які неможливо підтвердити доказами. У таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий має тлумачити сумніви на користь заявника, якщо немає вагомих причин для протилежного.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо законності та обґрунтованості прийнятого наказу, відсутні правові підстави й для задоволення позовної вимоги про зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" встановлено, що Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17 р., вказав, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121,://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд вважає, що відповідач, відмовляючи в оформленні документів щодо надання позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44, ) про визнання неправомірним та скасування наказу №143 від 30 липня 2018 року та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П'ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Одеський окружний адміністративний суд.

Суддя Я.В. Балан

.