Справа № 825/2106/18
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2106/18 Суддя (судді) першої інстанції: Дяков В.І.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції № 370 о/с від 19.04.2018 року в частині звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_3, поліцейського роти № 4 батальйону УПП ДПП відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" (у зв'язку зі скороченням штатів або проведення організаційних заходів); поновлення позивача на посаді поліцейського Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції; стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.04.2018 року по дату винесення рішення.

Чернігівський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 21 червня 2018 року позов задовольнив.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, з 08 липня 2009 року ОСОБА_3 був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року був прийнятий на службу до Національної поліції на посаду поліцейський роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП.

06 лютого 2018 року згідно з наказом Національної поліції України № 109 «Про організаційно-штатні зміни в Департаменті патрульної поліції Національної поліції» було затверджено перелік змін у штатах Національної поліції, зокрема, в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області скорочено 386 посад, а введено 356 посад, серед них у батальйоні введено 281 посаду.

19 лютого 2018 року на оперативній нараді Управління патрульної поліції в Чернігівській області, було розглянуто питання про стан реалізації наказу Національної поліції України від 06 лютого 2018 року № 109 в частині персонального письмового попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення, про що складено протокол № 3802/41/22/01-2018.

В подальшому, 27 лютого 2018 року на оперативній нараді Управління патрульної поліції в Чернігівській області, на якій був присутній позивач, йому було запропоновано ознайомитись з «Переліком вакантних посад Департаменту патрульної поліції, які запропоновані працівникам Управління патрульної поліції в Чернігівській області для подальшого проходження служби у зв'язку з проведенням організаційно-штатних змін в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області», про що складено протокол № 4131/41/22-2018.

Як вбачається з вказаного протоколу та акту про відмову від ознайомлення під підпис від 27 лютого 2018 року, позивач від ознайомлення із запропонованими посадами та підписання рапорту відмовився.

Водночас, як зазначає позивач ним було подано відповідні рапорти начальнику ГУ НП в Чернігівської області полковника поліції Альохіна Е.В. на вакантну посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції №3 Городнянського відділу поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області та посаду поліцейського взводу № 2 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП.

Проте, наказом від 19 квітня 2018 року № 370 о/с по особовому складу, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», старшого сержанта поліції ОСОБА_3 поліцейського роти № 4 батальйону було звільнено зі служби в поліції.

Позивач, не погоджуючись з вказаним наказом, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

З приводу даних спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статті 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 р. № 580-VIII.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Пунктом 1 частин 1, 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, окрім іншого, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У ст. 42 КЗпП України закріплено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в разі звільнення зі служби в поліції у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, тобто за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, роботодавець зобов'язаний письмово під розписку попередити працівника особисто не пізніше, ніж за два місяці до звільнення, та одночасно запропонувавши йому іншу роботу.

При цьому, у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач був повідомлений про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, як вимагає законодавство.

Зокрема, 19 лютого 2018 року особовому складу Управління було повідомлено про стан реалізації наказу Національної поліції України від 06 лютого 2018 року № 109 «Про організаційно-штатні зміни в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України» шляхом персонального письмового попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Цього ж дня позивача було особисто під підпис попереджено про реорганізацію та скорочення всіх посад в Управлінні та про можливе наступне вивільнення (копія попередження міститься в матеріалах справи).

Колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що попередження власноруч підписане позивачем не може бути взяте судом до уваги, оскільки воно не відповідає вимогам закону, а саме не містить дату його складання, з огляду на те, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено форми попередження.

Матеріалами справи підтверджено, що саме 19 лютого 2018 року весь особовий склад Управління, окрім 3 працівників, був присутній на нараді, де було повідомлено про наказ №109 від 06 лютого 2018 року та надано бланки попереджень для заповнення власноручно кожним працівником під підпис. При цьому, явку особового складу на нараді перевіряли, як безпосередній командир роти, так і працівники кадрового забезпечення, які особисто звітували перед начальником Управління Леоновим О.В. про явку всього особового складу на нараді саме 19 лютого 2018 року.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно, посилаючись на статтю 74 КАС України, не взято до уваги показання допитаних свідків, які під присягою підтвердили той факт, що ОСОБА_3 був присутній на нараді 19 лютого 2018 року під час оголошення наказу про організаційно-штатні зміни та особистого персонального попередження під підпис кожного працівника і 27 лютого 2018 року під час пропонування переліку вакантних посад по Департаменту поліцейським, які підпадали під скорочення, зокрема, і позивачу.

Згідно статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів звертає увагу, що жодним нормативним актом не встановлено, яким саме засобом доказування повинна підтверджуватися така обставина, як дата ознайомлення працівника про можливе вивільнення, зазначення певних обставин, які відомі особі, також відсутні забороняючі норми стосовно підтвердження зазначеною факту, зокрема, показаннями свідків.

В даному випадку попередження відбулося шляхом проведення оперативної наради із фіксацією дати та персонального попередження під підпис кожного працівника.

До того ж позивач не заперечує факт ознайомлення його з наступним можливим вивільненням саме 19 лютого 2018 року.

Також матеріалами справи підтверджується, що будучи присутнім на нараді 27 лютого 2018 року, позивач відмовився від ознайомлення із запропонованими посадами та написанням рапорту на будь-яку із запропонованих посад, про що присутніми було складено відповідний акт. Вказані обставини підтверджують той факт, що позивач свідомо ухилився від дотримання вимог законодавства шляхом не зазначення особисто дати в попередженні та відмови від ознайомлення і згоди із рівнозначною посадою серед переліку запропонованих посад по Департаменту.

Посилання ж суду першої інстанції на те, що в заяві про допуск до участі в конкурсі на службу в поліції для зайняття вакантної посади інспектор патрульної поліції ОСОБА_3 в графі про готовність до довгострокового несення служби в будь-якому місті або регіоні України поставив «так», що підтверджує його готовність продовжувати службу в поліції, колегія суддів також вважає необґрунтованим, оскільки, як свідчать матеріали справи, коли

дійшов час до вибору посад за межами Чернігівської області, позивач висловив незгоду із раніше даним зобов'язанням та відмовився письмово ознайомитися із запропонованим списком вакантних посад.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем були вжиті всі необхідні заходи для забезпечення реалізації права позивача на працевлаштування, а саме в порядку реалізації наказу Національної поліції № 109 від 06 лютого 2018 року було запропоновано наявні вакантні посади, які маються в юридичної особи, і як наслідок, позивачу був наданий перелік вакантних посад по територіальним (відокремленим) підрозділам Департаменту патрульної поліції (Полтавської, Чернігівської, Сумської, Черкаської областей та міста Києва).

Доводи позивача та суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 виявляв своє бажання далі працювати у поліції та подав відповідні рапорти на вакантну посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції №3 Городнянського відділу поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області на начальника ГУ НП в Чернігівської області полковника поліції Альохіна Е.В. та на вакантну посаду поліцейського взводу № 2 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП, колегія суддів вважає також необґрунтованими, оскільки вказані рапорти не були погоджені та як наслідок реалізовані у встановленому законом порядку. Зокрема, рапорт на вакантну посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції №3 Городнянського відділу поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області не був затверджений Альохіним Е.В., а рапорт на вакантну посаду поліцейського взводу № 2 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП взагалі на містить жодної резолюції керівників та відповідної реєстрації, що не відповідає вимогам Закону №580-VIII.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції № 370 о/с від 19.04.2018 року в частині звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що інша частина позовних вимог, а саме поновлення позивача на державній службі в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції та стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.04.2018 року по дату винесення рішення, є похідною, підстави для їх задоволення також відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року не відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому наявні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог Департаменту патрульної поліції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року - скасувати, прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Т.Р. Вівдиченко

Є.І.Мєзєнцев