Справа № 820/2655/18
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 820/2655/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Сіренко О.І.

суддів: Калитки О. М. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання: Моісеєвої К.Ю.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Кезля М.Д.

представника третьої особи: Кезля М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2018, суддя Шляхова О.М., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004, повний текст складено 02.07.18 по справі № 820/2655/18

за позовом ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України треті особи Управління Державної міграційної служби України у Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3 ( далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України ( далі - відповідач ) треті особи: Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області в якому просить скасувати п. 3 (п.п. 3.1-3.3) Наказу Державної міграційної служби України №229 від 06.09.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.01.2018р. Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області було повідомлено позивача про скасування дозволу на імміграцію в Україну та надано під розпис копію Наказу про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1. № 229 від 06.09.2017 року та копію Висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину ЄРВ ОСОБА_3 від 11.12.2017року. Рішення Відповідача ОСОБА_3 вважає противоправним, незаконним і необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2018 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної Міграційної служби України треті особи: Управління Державної міграційної служби України в Київській Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення задоволено.

Скасовано п. 3 (п.п. 3.1-3.3) Наказу Державної міграційної служби України №229 від 06.09.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнено з Державної Міграційної служби України (, 01001, м.Київ, вул. Володимирська, б. 9) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1), у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, відповідач просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2018 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування позовних вимог відповідач зазначив, що посвідку на постійне проживання позивачеві було скасовано на підставі п. 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 N 681, оскільки вказана посвідка була оформлена з порушенням вимог Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". Так, пунктом 4 розділу V Прикінцевих положень цього Закону було передбачено, що іноземці вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні та звернулися протягом 6 місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. Закон України "Про імміграцію" опубліковано 07.07.2001, отже, він набрав чинності 07.08.2001, таким чином, станом на дату звернення позивача за посвідкою - 26.06.2003 - строк для подання заяв про видачу посвідки закінчився. Разом з тим, ВГІРФО УМВС України в Київській області було прийнято рішення (висновок) від 05.05.2004 про залишення позивача на постійне проживання в Україні відповідно до вищевказаної Міжнародної угоди від 02.04.1981 року. З огляду на викладене, стверджує, що оскільки на час звернення позивача у 2004 році норма Закону, яка надавала право іноземному громадянину отримати посвідку без дозволу на імміграцію, втратила чинність, позивач не мав права на документування посвідкою на постійне проживання, а отже, відповідач, скасовуючи позивачеві посвідку на постійне проживання, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про імміграцію".

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 26.06.2003 року ОСОБА_3 звернувся до Макарівського РВ ТУ МВС України в Київській області з клопотанням, щодо видачі йому посвідки на постійне місце проживання. До матеріалів справи представником позивача долучений надісланий відповідачем лист начальника Макарівського РВ ТУ МВС України в Київській області з вихідним від 26.06.2003 року № 2363 та вхідним № 3142 від 26.06.2003 року про направлення матеріалів для оформлення посвідки громадянам В'єтнаму, у тому числі позивачеві (п.4).

Також матеріали справи також містять довідку, видану заводом "Ленінська кузня" у м.Києві про працю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у 1998-1993 р.р. за Міжурядовою угодою Урядів СРВ і СРСР від 28.05.2003р.

Висновок про розгляд клопотання щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Вєтнаму ОСОБА_3, затверджений 05.05.2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи 02.06.2017 до Управління ДМС України в Київській області надійшов запит ГУ ДМС в Харківській області від 25.05.2017 № 04/1-11727 щодо перевірки законності оформлення посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_3, який звернувся із заявою про обмін посвідки по досягненню 45-річного віку.

Відповідно до пункту 4.5 розділу IV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.08.2013 за № 1335/23867, прийнятого відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28.03.2012 року № 251, передбачено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС України при надходженні заяви перевіряє: наявність підстав для обміну посвідки; звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах; перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку (Постанова КМУ № 251).

На виконання зазначеної норми Управлінням ДМС України в Київській області була проведена перевірка матеріалів особової справи громадянина СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо законності залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

У ході перевірки було встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_3, звернувся 26.06.2003 до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну у 1989 ропі з метою працевлаштування і працював на ВАТ Заводі "Ленінська кузня" та залишився проживати в Україні після звільнення з роботи (довідка від 28.05.2003 № 816).

Керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 05.05.2004 на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію".

Відповідач Державна міграційна служба України зазначає, що вищезазначене рішення було прийнято керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області із порушенням норм міграційного законодавства.

29.01.2018р. позивача - ОСОБА_3 Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області було повідомлено про скасування дозволу на імміграцію в Україну та надано під розпис копію Наказу про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. № 229 від 06.09.2017 року та копію Висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину ЄРВ ОСОБА_3 від 11.12.2017року.

Не погоджуючись із прийнятим відносно нього Рішенням, вважаючи його протиправним, незаконним та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, позивач звернувся із означеним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання у 2004 році ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлювало, а тому відсутні підстави для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні. Отже відповідач діяв протиправно, не в спосіб, не в межах та не в порядку встановленому Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідачем прийнято спірний наказ на підставі абз. 3 п. 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 N 681, а фактичним мотивом слугувала та обставина, що позивача вперше було документовано посвідкою після закінчення встановленого законодавством терміну для її оформлення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч.15 ст.4 Закону № 3773, іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Так, за визначенням ст. 1 Закону № 2491, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з абз. 6 ст.1 Закону №2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абзацу 3 пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону № 2491-III, згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

За вказаною нормою, посвідка на постійне проживання видається за заявами заінтересованих осіб без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність ст. 12-15 Закону України "Про імміграцію".

При наданні 05.05.2004р. позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Цією ж нормою Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного наказу 30.12.2015 № 176 про скасування рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання від 05.05.2004 р.

Матеріалами справи не підтверджено, що за визначений проміжок часу з'явились обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію та скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Як вбачається з апеляційної скарги, на момент звернення позивача до ВГІРФО ГУМВС України в Київській області з клопотанням про надання посвідки не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся після передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну.

Колегія суддів не погоджується з твердженням відповідача та зазначає, що згідно з пунктом 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Зважаючи на аналіз вказаної норми Закону, колегія суддів вважає, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

При цьому, ані статтею 12 Закону України "Про імміграцію", ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1989 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001р., передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що посвідка позивача скасована без скасування дозволу на імміграцію. Оскільки дозвіл на імміграцію позивачу не надавався, відсутній об'єкт скасування, як то передбачає ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Щодо доводів відповідача про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, колегія суддів зазначає, що пунктом 2 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" було зобов'язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала постанова КМУ "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" від 26.12.2002р. №1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в'єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 у порядку, передбаченому постановою КМУ від 26.12.2002 №1983 вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В'єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та Указу Президент України № 596 від 07.08.2001.

Також, колегія суддів вважає, доводи відповідача про те, що з 08 лютого 2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення із заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" втратила чинність необґрунтованими, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.02.2018 по справі №810/1709/17.

Отже, колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача до ВГІРФО УМВС України в Київській області з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 по справі № 820/1608/17, відповідно до якої посвідка на постійне проживання може бути скасована суб'єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції п. 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду.

Згідно п. 2.9 . розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв за результатами розгляду заяви протягом семи днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві або вказуються причини відмови в її видачі.

Рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом голови ДМС повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Наказ Голови ДМС про скасування рішення про видачу або відмову у видачі посвідки може бути оскаржений до суду.

Колегія суддів зазначає, що протиправність видачі посвідки позивачу жодними належними та допустимими доказами не підтверджена, доказів того, що посвідка на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_3, видана ВГІРФО ГУМВС України в Київській області та отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Також, колегія суддів зазначає, що позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

Згідно положень ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України (п.1, п.2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Судом встановлено, що на теперішній час позивач проживає в м. Харкові, та має неповнолітніх дітей.

Так, в Україні у позивача народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 Діти позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до ч. З ст. 8 ЗУ "Про громадянство" від 18.01.2001р., якою передбачено, що дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та (особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов'язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників." (Частина третя статті 8 в редакції Закону № 26179-IV від 16.06.2005) набули громадянства України. Рішення ДМС України порушує права на тільки Позивача, а і його неповнолітніх дітей ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_5

Отже Рішення ДМС України щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_3 порушує право на невтручання у сімейне життя, право на постійне і безперервне спільне проживання разом з чоловіком та дітьми, право на безперервне спілкування і виховання своїх неповнолітніх дітей, порушує права неповнолітньої дитини, суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини та рішенням Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості свавільного і необґрунтованого втручання в сімейне життя у демократичному суспільстві. Зазначене втручання у сімейне життя не може бути визнаним необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство", в редакції, що діяла на час прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, дитина, яка народилася натериторії України після 24 серпня1991 року і ненабулаза народженням громадянство України та є особою без громадянстваабо іноземцем, щодо якого подано зобов'язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з їїзаконних представників.

Таким чином, доводи відповідача про те, що рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію прийнято всупереч положенням законодавства, колегія суддів вважає безпідставними та зазначає, що ц не є законною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивача та вилучення безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні з метою її знищення в розумінні положень статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та скасування п. 3 (п.п. 3.1-3.3) Наказу Державної міграційної служби України №229 від 06.09.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2018 по справі № 820/2655/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Калитка О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 12.11.2018.