Справа № 826/17966/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Земляної Г.В.
суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.
за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2018 року
у справі №826/17966/17 (розглянутої у спрощеному позовному провадженні)
за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до відповідача Печерської районної в м. Києві державної адміністрації
третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з адміністративним позовом до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому з просили:
- визнати протиправною бездіяльність Печерської районної в м. Києві державної адміністрації щодо невключення до Реєстру гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району м. Києва, затвердженого розпорядженням Печерської районної у м.Києві державної адміністрації від 12.02.2008. № 159 (із змінами від 13.04.2009 № 297 та від 14.06.2010 № 340) у редакції розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.05.2014 № 266 гуртожиток за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця (колишня назва Щорса) буд. 38;
- зобов`язати Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію включити до Реєстру гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району м. Києва, затвердженого розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.02.2008 № 159 (зі змінами від 13.04.2009 № 297 та від 14.06.2010 № 340) у редакції розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.05.2014 №266 гуртожиток за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця (колишня назва Щорса) будинок 38.
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідачем порушуються їх житлові права, оскільки вони є мешканцями гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який не внесений до Реєстру гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району м. Києва. Наведене обумовлено, зокрема, тим, що командуванням Військової частини НОМЕР_1 заперечується наявність вказаного гуртожитку, що, на думку позивачів, є протиправним, оскільки з 2009 року вони проживають там разом із сім`ями, сплачують кошти за проживання. Позивачі зазначають, що командування військової частини намагається здійснити їх виселення без забезпечення їх іншим житлом, а відповідач помилково не включив їх в реєстр.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з постановою суду першої ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, в якій він просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність бездіяльності відповідача щодо не включення до Реєстру гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району м. Києва, з огляду на те, що на думку позивача порушуються його житлові права, оскільки він є мешканцями гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який не внесений до Реєстру гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району м. Києва.
Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу відповідачем не надано.
Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.
Згідно з п.3 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково
Відповідно до ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 13.04.2009 №297 внесено доповнення до розпорядження голови Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 12.02.2008 №159 «Про затвердження реєстру гуртожитків, які перебувають у державній, комунальній та колективній власності та розташовані на території Печерського району міста Києва», та включено до Реєстру гуртожитків гуртожиток Військової частини НОМЕР_1 за адресою м. Київ, вул. Щорса (на даний час вулиця Євгена Коновальця), будинок 38.
Разом з тим, в Реєстрі гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району міста Києва, затвердженого розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.02.2008 №159 (із змінами від 13.04.2009 №297 та від 14.06.2010 №340) у редакції розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.05.2014 №266 гуртожиток за адресою: місто Київ, вулиця Євгена Коновальця (колишня назва Щорса) будинок 38 відсутній.
Листами від 21.09.2017 від 105/01-4225/1, від 10.10.2017 вих.№105/02-35520/13 Печерська районної в м. Києві державна адміністрація на адвокатські запити повідомила адвокату позивачів, що Печерська районна у місті Києві рада та її виконавчий орган - Печерська районна у місті Києві державна адміністрація були припинені шляхом ліквідації з 31.10.2010 у на підставі рішення Київської міської ради №7/4819 від 09 вересня 2010 року «Про питання організації управління районами в місті Києві». Печерська районна в місті Києві державна адміністрації не є правонаступником Печорської районної у місті Києві державної адміністрації.
З метою приведення Реєстру гуртожитків у відповідність, Печерською райдержадміністрацією направлено листи до власників/балансоутримувачів гуртожитків (в т.ч. і на адресу військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України) з проханням надати оновлену інформацію та підтвердити статус гуртожитку». Так власник будівлі - Військова частина НОМЕР_1 не підтвердила обставин та пояснила про відсутність наміру та відповідних документів для внесення зазначеної будівлі до реєстру гуртожитків.
Вважаючи незаконною бездіяльність відповідача щодо не включення до Реєстру гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району м. Києва, затвердженого розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.02.2008. № 159 (із змінами від 13.04.2009 № 297 та від 14.06.2010 № 340) у редакції розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.05.2014 №266 гуртожиток за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця (колишня назва Щорса) буд. 38; з огляду на те, що такими діями/бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень були порушені їх права встановлені Цивільним кодексом України, Житловим кодексом УРСР позивачі звернулися з даним позовом до суду.
Необхідно зауважити, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме встановлення права належності будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в якій проживають позивачі до категорії гуртожитку.
В своїй позовній заяві позивачі оскаржують бездіяльність відповідача щодо не включення до Реєстру гуртожитків державної, комунальної та колективної власності, розташованих на території Печерського району м. Києва, гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вони проживають.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в даному випадку існує спір про право, а в своїй позовній заяві позивачи зауважували, що порушуються їх житлові права, як мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.
У п. 3 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України міститься визначення адміністративний суд, згідно з яким це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.
Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудності.
Суд першої інстанції розглядаючи справу виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства).
Справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Таким чином участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що спірні правовідносини стосуються встановлення за позивачами права користування та розпорядження майном, а саме встановлення права належності будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в якій проживають позивачі до категорії гуртожитку.
Тобто в даному випадку існує спір про право, оскільки у даній справі спір пов`язаний з реалізацією житлових прав особи, зокрема право на користування помешканням будівлі. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій не здійснює, а є органом який виконує свої обов`язки щодо здійснення реєстрації будівель віднесених до певної категорії власності.
Таким чином, спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди, цей спір не є публічно-правовим, та має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Аналогічний правовий висновок щодо визначення юрисдикції адміністративних судів міститься у постанові викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №337/2535/17 від 16 травня 2018 року та в постанові Верховного Суду у справі №815/2650/16 від 24 жовтня 2018 року.
Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду у справі №815/2650/16 від 24 жовтня 2018 року спір про захист права конкретної фізичної особи на користування житлом не є публічним, а є приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.
Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст. 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з закриттям провадження по справі.
Керуючись ст.ст. 238, 242, 246, 308, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2018 року скасувати.
Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії закрити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 08 листопада 2018 року.