Справа № 560/3687/18
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3687/18
УХВАЛА

іменем України

13 листопада 2018 рокум. Хмельницький

Суддя Хмельницького окружного адміністративного суду Петричкович А.І., розглянувши позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Нетішинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою від 09.11.2018, в якій просять: 1) визнати неправомірними дії Нетішинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області щодо обмеження доступу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 до нежитлових приміщень, зазначених на плані під № 1-8 площею 4,9 кв.м. та під № 1-13 площею 7 кв.м., розміщених за адресою: АДРЕСА_1; 2) заборонити Нетішинському міському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області вчиняти будь-які перешкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у користуванні частиною будівлі «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 290 кв.м., яке зазначене на плані під №№ II, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-13, 1-14, 1-15, 1-16, 1-122, 1-123, 1-124, 1-125, 1-126, 1-127, розміщене за адресою: АДРЕСА_1; 3) заборонити Нетішинському міському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області вчиняти будь-які дії, які перешкоджали б фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 здійсненню господарської діяльності у частинні будівлі «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 290 кв.м., які зазначені на плані під №№ №№ II, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-13, 1-14, 1-15, 1-16, 1-122, 1-123, 1-124, 1-125, 1-126, 1-127, розміщене за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.03.2013 у справі №924/206/13-г, залишеного без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.10.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 27.11.2013, задоволено позов КП Нетішинської міської ради «ІНФОРМАЦІЯ_1» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про виселення фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 із нежитлового приміщення площею 321,690 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та вирішено виселити фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 із нежитлового приміщення площею 321,690 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. 17.12.2013 на виконання зазначеного рішення суду видано відповідний наказ.

Згідно договору суборенди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Нетішин № 118 від 04.05.2018, укладеного між ФОП ОСОБА_1, як суборендарем, та ФОП ОСОБА_3, як орендарем, ФОП ОСОБА_1 прийняла в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно будівлі «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке зазначене на плані під №№ II, 1-8,1-9,1-10,1-11,1-12,1-13,1-14,1-15,1-16,1-122,1-123, 1-124,1-125,1-126,1-127 площею 260 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1.

Окрім цього, 21 червня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, як Суборендарем, та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3, як Орендарем, укладено договір суборенди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Нетішин № 118/1, згідно якого ФОП ОСОБА_2 прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно будівлі «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке зазначене на плані під №№ II, 1-8,1-9,1-10,1-11,1-12,1-13,1-14, 1-15, 1-16, 1-122, 1-123, 1-124, 1-125, 1-126, 1-127 , площею 30 кв. м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на першому поверсі (ах) двохповерхової будівлі, що перебуває на балансі КП НМР "ІНФОРМАЦІЯ_1".

01.11.2018 державні виконавці заблокували доступ до приміщень, зазначених на плані під номерами 1-123 (про що складено Акт державного виконавця), які перебувають в суборенді у позивачів, чим порушили їх право на користування майном та ведення у цих приміщеннях господарської діяльності.

Також вказують, що в даному випадку законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, ніж звернення із позовною заявою до адміністративного суду.

Ознайомившись з позовною заявою, виконуючи вимоги ст.171 КАС України (зокрема, з'ясовуючи, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства), суд прийшов до таких висновків, враховуючи наступне.

У заявленому позові існує спір між позивачами, які не є учасниками виконавчого провадження, і органом ДВС як суб'єктом владних повноважень, який виник під час виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду .

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, необхідною умовою для реалізації позивачами права на звернення до адміністративного суду з позовною заявою про оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця є відсутність іншого порядку судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Окремо порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця врегульовано ст. 339 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), якою визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Аналізуючи положення ст. 287 КАС України та ст. 339 ГПК України, суд вважає, що процесуальними законами передбачена можливість звернення до суду з такими позовами обмеженого кола осіб, однак не врегульовано питання порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця особами, які не є учасниками виконавчого провадження.

За змістом ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Отже, нормами ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII чітко передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами виконавчого провадження, іншими учасниками та особами незалежно від їх статусу виключно до суду, який видав виконавчий документ.

Таким чином, у даному випадку законодавством передбачений інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця під час виконання наказу Господарського суду.

Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII набрав чинності 5 жовтня 2016 року. До набрання чинності вказаним законом був чинний Закон України "Про виконавче провадження" №606-XIV, згідно ч.4 ст.82 якого рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення могли бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Отже, з набранням чинності Закону №1404-VIII було врегульовано питання щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця особами, які не є стороною виконавчого провадження.

Зазначення позивачами у позовній заяві про те, що норми ГПК України не підлягають застосуванню, оскільки ними не встановлено спеціального порядку оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця особою, яка не є стороною виконавчого провадження, є необґрунтованими, оскільки положення ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII є спеціальними при визначенні кола осіб, які можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, а нормами ГПК України таке коло осіб не може бути звужено.

Вказана правова позиція узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16 (провадження № 14-13цс18), згідно якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом.

Частиною 5 ст. 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, розгляд судом вимог про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби є за своєю правовою суттю формою судового контролю за виконанням постановленого судового акта, а тому має здійснюватись саме тим судом, котрий постановив рішення по справі та видав виконавчий документ

Суд також звертає увагу на те, що позивачі звертались зі скаргою із аналогічними позовними вимогами в порядку ГПК України, проте ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 26 жовтня 2018 року по справі №924/206/13-г в задоволенні такої було відмовлено, оскільки скаржники не є сторонами виконавчого провадження.

У вказаній ухвалі Господарським судом, яку позивачі не оскаржували, не було зроблено висновку, що така скарга не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а відповідні вимоги підлягають розгляду саме в порядку адміністративного судочинства. Більш того, відповідно до ч.3 ст.343 ГПК України суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги, лише якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено. Якщо ж спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, то згідно з п.1 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі.

Крім цього, потрібно враховувати, що ухвала Господарського суду Хмельницької області у справі №924/206/13-г не встановлює обставин, передбачених ст.78 КАС України, які адміністративний суд повинен враховувати при вирішенні цього позову, і також наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п.24-25 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та висновку Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16 (провадження № 14-13цс18), суд вважає, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду місцевим господарським судом в порядку господарського судочинства. Також потрібно враховувати, що згідно з ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

ФОП ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом сплачено 1762 грн. судового збору згідно квитанції №51 від 09.11.2018 та 1762 грн. згідно квитанції №32 від 02.07.2018. ФОП ОСОБА_2 сплачено 3524 грн. судового збору згідно квитанції №50 від 09.11.2018. Оскільки питання про повернення ФОП ОСОБА_1 судового збору, сплаченого згідно квитанції №32 від 02.07.2018, вирішено ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.07.2018 по справі №822/2178/18, на користь позивачів підлягає поверненню решта сплаченого судового збору.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Нетішинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Копію ухвали разом з позовною заявою та додатками до неї направити позивачу-1 (ФОП ОСОБА_1), позивачу-2 (ФОП ОСОБА_2) направити копію ухвали.

Роз'яснити позивачам, що розгляд даного спору віднесений до юрисдикції місцевого господарського суду в порядку господарського судочинства.

Повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. сплаченого судового збору згідно з квитанцією №51 від 09.11.2018.

Повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 3524 (три тисячі п'ятсот двадцять чотири) грн. сплаченого судового збору згідно з квитанцією №50 від 09.11.2018.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання.

Головуючий суддяА.І. Петричкович