Справа № 814/48/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/48/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року, прийняте у спрощеному позовному провадженні в м. Миколаєві, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог, просив стягнути з Державної фіскальної служби України на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням з роботи за період з 12.04.2013 р. по 17.05.2013 р. в сумі 13 335,42 грн. та за період з 18.05.2013 р. по 20.03.2015 р. в сумі 135259,26 грн., а всього 148594,68 грн.; зобов'язати Державну фіскальну службу України нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 13.04.2013 р. по 20.03.2015 р.; допустити рішення до негайного виконання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач протиправно звільнив його з посади начальника Черкаської митниці. В судовому порядку наказ про його звільнення був скасований, але поновлення на посаді не відбулось внаслідок того, що відповідач не видав наказ про поновлення позивача на займаній посаді. Позивач наголошує на наявності у нього права на відшкодування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення і до ухвалення судового рішення, а також з часу невиконання рішення суду і до дня досягнення ним 65-річного віку. Також, позивач зазначає, що мав право на щорічну основну відпустку, яку не використав, а тому просить виплатити компенсацію за таку невикористану відпустку.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що за весь цей час ОСОБА_1 не приступив до виконання своїх обов`язків на посаді начальника Черкаської митниці не з вини ДФС України, оскільки 06.08.2013 р. Міністерство доходів і зборів України як правонаступник Державної митної служби України інформували позивача листом від 14.08.2013 р. № 3646/К/99-99-24-04-14 про необхідність приступити до виконання своїх обов`язків за посадою начальника Черкаської митниці. Однак, незважаючи на це, до виконання обов`язків ОСОБА_1 не приступив. На думку апелянта, фактично за весь час, починаючи з моменту відновлення позивача на посаді на підставі рішення суду, він не повернувся до виконання своїх обов`язків, у зв`язку з чим підстави для виплати грошової винагороди за період з 18.05.2013 р. по 10.03.2015 р. за виконання ним службових обов`язків на посаді начальника Черкаської митниці відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що реального виконання судового рішення від 17.05.2013 р. про поновлення позивача на посаді начальника Черкаської митниці не було з вини відповідача, що, на думку позивача, підтверджується рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.03.2014 р. та свідчить про порушення відповідачем права позивача на судовий захист. Стосовно посилань апелянта, що 06.08.2013 р. ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення з роботи у зв`язку зі змінами в організації праці та скороченням штатної чисельності. Позивач вважає, що апелянт не довів, що складений ним документ (попередження позивача про наступне звільнення з роботи у зв`язку зі змінами в організації праці та скороченням штатної чисельності) є офіційним документом, містить резолюцію керівника та на підставі якого до позивача застосовані відповідні приписи КЗоТ України щодо припинення трудових відносин із зазначених підстав. Стосовно доводів апелянта про те, що питання стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу вирішено ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 р. та позивачу відмовлено у прийнятті додаткового рішення, позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції обґрунтував постановлене ним рішення тим, що «в даному випадку позивачем обрано невірний спосіб захисту, і суд першої інстанції не мав процесуального права вирішувати питання, щодо стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі шляхом прийняття ухвали». У зв`язку з зазначеним позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

10 серпня 2018 року до суду надійшло клопотання Державної фіскальної служби України, в якому заявник просить зупинити виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі №814/48/18 у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, в розмірі 19050, 60 грн. до винесення рішення Одеським апеляційним адміністративним судом по суті; залучити до участі у справі Черкаську митницю ДФС у якості відповідача; скасувати рішення суду першої інстанції у справі №814/48/18 та постановити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до ДФС України у повному обсязі. В обґрунтування клопотання заявник зазначив, що в додаток до апеляційної скарги ДФС України вважає звернути увагу суду на те, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі №814/48/18 позов задоволено у повному обсязі. Суд вирішив стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Заявник зазначає, що ОСОБА_1 перебуваючи на посаді начальника Черкаської митниці не перебував у трудових відносинах з ДФС України. Водночас, відповідно до штатного розпису Черкаської митниці, посада начальника відноситься до посад Черкаської митниці. Так, табелювання використання робочого часу, нарахування та виплата заробітної плати начальнику Черкаської Митниці здійснювалась Черкаською митницею. Враховуючи вказані обставини, на думку заявника, навіть у випадку законного стягнення на користь ОСОБА_1 заробітку начальника Черкаської митниці за час вимушеного прогулу, стягнення таких виплат має бути здійснено саме з Черкаської митниці. Таким чином, на думку заявника, ДФС України не має жодного відношення до нарахування та виплати позивачу заробітної плати, а отже і визначеного судом заробітку за час вимушеного прогулу. Отже належним відповідачем у вказаній справі є Черкаська митниця.

Стосовно вказаного клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.303 КАС України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, інакше суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Згідно з ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З доданих до клопотання документів не вбачається, що позивачу надсилалось вказане клопотання (доповнення). В апеляційній скарзі відсутні доводи, щодо неналежного відповідача.

Крім того, доповнення до апеляційної скарги у вигляді клопотання, подано з порушенням строку, який визначений ст. 303 КАС України.

Таким чином, колегія суддів не враховує зазначене клопотання апелянта.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з'явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що як слідує із записів у трудовій книжці позивача, з 18 квітня 2011 р. і до 12 квітня 2013 р. він займав посади виконуючого обов'язки та начальника Черкаської митниці (а. с. 21-22).

12 квітня 2013 р. відповідач своїм наказом від 11 квітня 2013 р. № 555-к звільнив позивача із займаної посади за грубе порушення службових обов'язків.

Позивач оскаржив цей наказ в судовому порядку і 17 травня 2013 р. у справі № 814/1847/13-а Миколаївським окружним адміністративним судом прийнято рішення, яким визнано протиправним і скасовано наказ від 11 квітня 2013 р. № 555-к та зобов'язано поновити позивача на посаді начальника Черкаської митниці (а. с. 10). Рішення суду переглядалось в апеляційному та касаційному порядку і залишено без змін.

На виконання рішення суду, відповідач видав наказ від 5 серпня 2013 р. № 1073-к, яким скасував наказ від 11 квітня 2013 р. № 555-к про звільнення позивача (а. с. 83).

Судом встановлено, що резолютивна частина постанови Миколаївського окружного адміністративного суду, окрім визнання протиправним і скасування наказу від 11 квітня 2013 р. № 555-к, містить окремий п. 3, яким на відповідача покладено обов'язок поновити позивача на посаді начальника Черкаської митниці. Разом із тим, відповідач, окрім видання наказу від 5 серпня 2013 р. № 1073-к, який по суті правового значення не мав, не вжив жодних інших заходів для поновлення позивача на посаді відповідно до рішення суду.

Позивач після прийняття відповідачем наказу від 5 серпня 2013 р. № 1073-к повідомляв останнього про неможливість приступити до роботи на посаді начальника Черкаської митниці, у зв'язку із тим, що на цю посаду була призначена інша особа та просив вжити заходи для допущення його до роботи, на що відповідач надіслав листа, в якому повідомив позивача, що із скасуванням наказу від 11 квітня 2013 р. № 555-к трудові правовідносини між ним та позивачем фактично поновлені, а також помилково зазначив, що судами не приймалось рішення про поновлення позивача на посаді начальника Черкаської митниці (а. с. 86-87).

З листа управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва слідує, що, на думку відповідача, позивач працював на посаді начальника Черкаської митниці до 12 квітня 2013 р., що є наступним днем за наказом від 11 квітня 2013 р. № 555-к про звільнення позивача (а. с. 19).

Із постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 березня 2013 р. у справі № 814/542/14 вбачається, що позивач звернув виконавчий лист, виданий у справі № 814/1847/13-а, до примусового виконання і в рамках виконавчого провадження відповідач був двічі оштрафований за невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді начальника Черкаської митниці (а. с. 11-13).

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.2 ст. 255 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пункт 1 Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, встановлює, що цей нормативний акт застосовується до правовідносин, що стосуються розрахунку заробітної плати, яку належить виплатити у випадку, зокрема, вимушеного прогулу.

Питання про наявність підстав для звільнення позивача з посади начальника Черкаської митниці вже було предметом судового розгляду і судами констатовано незаконність такого рішення відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищенаведені обставини свідчать про те, що відповідач не вжив всі заходи для реалізації судового рішення - позивач так і не приступив до роботи і 20 березня 2014 р. досяг граничного 65-річного віку перебування на державній службі (позивач в тексті позовної заяви помилково зазначає 2015 рік).

Якщо апелянт вважав, що позивач протиправно не приступив до роботи протягом майже року, він мав право звільнити його за прогули. В той же час, доказів звільнення позивача або припинення трудових правовідносин із позивачем з інших підстав відповідач суду не подав, а останній запис в трудовій книжці позивача свідчить, що його з посади до теперішнього часу не звільнено у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що сума, яку позивач просить стягнути в даній адміністративній справі, складається з двох частин: 1) заробітна плата за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення (12 квітня 2013 р.) і до ухвалення рішення в адміністративній справі № 814/1847/13-а (17 травня 2013 р.), яка складає 13 335,42 грн.; 2) заробітна плата за час вимушеного прогулу з наступного дня після ухвалення судового рішення у справі № 814/1847/13-а (18 травня 2013 р.) до моменту досягнення позивачем 65-річного віку (20 березня 2014 р.), яка складає 135 259,26 грн.

Встановлена протиправність рішення відповідача про звільнення позивача і КЗпП України передбачає обов'язковість присудження незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим колегія суддів вбачає наявність підстав для присудження позивачу 13 335,42 грн.

Стосовно іншої частини заробітної плати за час вимушеного прогулу, тобто з наступного дня після ухвалення судового рішення до дня досягнення позивачем 65-річного віку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач не з власної вини так і не приступив до роботи на посаді начальника Черкаської митниці, про що суд вказував вище, і доказів звільнення позивача з 12 квітня 2013 р. апелянтом не надано, позивач має право на виплату середньої заробітної плати за цей період.

З приводу обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом першої інстанції вірно прийнято до уваги висновок судового експерта № 349/3050 судової-економічної експертизи (а. с. 61-71), відповідно до якого за перший період (з 12 квітня 2013 р. і до 17 травня 2013 р.) середній заробіток позивача склав 13 335,42 грн., а за другий період (з 18 травня 2013 р. до 20 березня 2014 р.) - 135 259,26 грн.

Розрахунок зроблено на підставі Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

За період, який минув після ухвалення Миколаївським окружним адміністративним судом рішення і до досягнення позивачем 65-річного віку, який складає майже 1 рік, позивач, на підставі норм Закону України "Про відпустки", мав право на щорічну основну відпустку, яку він не міг використати з об'єктивних причин, відповідно, на теперішній час на підставі ст. 24 названого Закону, позивач має право вимагати від відповідача компенсацію за таку відпустку.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Оскільки посада начальника Черкаської митниці входить до структури Державної митної служби України, тому суд першої інстанції правомірно стягнув кошти за вимушений прогул саме з відповідача, який незаконно звільнив ОСОБА_1 з посади начальника Черкаської митниці Державної митної служби України. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Повний текст судового рішення складено 09.11.2018 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов