Справа № 826/11056/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 листопада 2018 року № 826/11056/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1) Управління Державної міграційної служби України в Київській області,

2) Державної міграційної служби України

про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення

від 27.04.2018 №145-18, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі по тексту - відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Київській області, щодо неповного розгляду заяви, шукача захисту на території України гр. Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі від 14.09.2017 №2017KYIV0121;

- повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 03.05.2018 визнати незаконним;

- рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2018 №145-18 визнати протиправним та скасувати;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути заяву шукача захисту на території України гр. Грузії Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі від 14.09.2017 №2017KYIV0121.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з тим, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, а також стосовно якої встановлено наявність умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме у зв'язку з тим, що він вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено обґрунтованих підстав реальної загрози щодо застосування проти позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставами для отримання додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець міста Зугдіді, Грузія, громадянин Грузії, за національністю - грузин, сповідує християнство, освіта вища, закінчив «Державний інститут бізнесу» в місті Тбілісі, рідна мова грузинська, володіє російською мовою, перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3, дітей не має. В період 2002 - 2012 роки, позивач працював в системі органів внутрішніх справ (далі - ОВС), що підтверджується наступними копіями документів, наданими позивачем:

- копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.11.201, видану Головним крайовим управлінням Самегрело-Земо Сванеті, відділ кадрового та організаційного забезпечення, згідно якої Позивач з 20.11.2002, працював помічником чергового чергової частини Колхідського підрозділу Зугдідського управління ВС та 26.09.2011 звільненого за пунктом «Д» ст. 67 Положення про проходження служби в Міністерстві внутрішніх справ Грузії (далі - МВС Грузії);

- копією свідоцтва про проходження первинної підготовки відповідно до посади, видане навчальним центром академії МВС Грузії на ім'я Позивача;

- копією Наказу №86 від 16.06.2006 про закінчення курсу перепідготовки співробітників кримінальної поліції в академії МВС Грузії;

- копією Наказу №227 від 02.07.2007 про курси спеціальної перепідготовки кандидатів, висунутих поліцією Міністерстві внутрішніх справ;

- копією вдячної грамоти за сумлінне виконання службових обов'язків і успіхи, досягнуті в роботі на ім'я позивача, виданої Міністерством внутрішніх справ Грузії;

- копією свідоцтва від 2010 року, згідно якої Позивач успішно закінчив спеціальний курс підготовки слідчих детективів;

- копією Розпорядження Президента Грузії № 1168 від 20.12.2010 про нагородження Позивача Орденом Вахтанха Горгасалі І ступеня.

Причиною звернення ОСОБА_1 за захистом в Україні є побоювання стати жертвою переслідувань з боку влади в Грузії через його професійну діяльність в минулому. Позивач стверджує, що у разі повернення до країни громадянської належності на нього очікує арешт у зв'язку із сфабрикованими кримінальними справами через його професійну діяльність в ОВС.

04.10.2012 позивач покинув територію Грузії виїхавши до міста Стамбул Турецької Республіки, на території якої проживав 9 місяців.

08.08.2013 позивач легально прибув до України літаком прямим авіарейсом сполученням м. Стамбул (Туреччина) - м. Харків (Україна).

04.08.2017 відповідно до вимог статті 582 КПК України громадянин Грузії ОСОБА_1, який перебував у міжнародному розшуку, був затриманий начальником сектору ОУП Деснянського УП ГУ НП України в м. Києві Скориком О.В.

05.08.2017 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва до затриманого громадянина Грузії ОСОБА_1 застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб.

07.09.2017 Шевченківським районним судом міста Києва, застосовано до позивача, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення його видачі (екстрадиційний арешт) до вирішення Міністерством юстиції України питання про його видачу та фактичну передачу (екстрадицію) компетентним органам Республіки Грузія для виконання обвинувальних вироків Тбіліського міського суду від 27.01.2014 та від 18.03.2014.

14.09.2017 позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Заява) до Головного управління ДМС України в місті Києві, яку прийнято до розгляду та документовано позивача довідкою про звернення за захистом в Україні №008593.

Рішенням ДМС України від 27.04.2018 № 145-18 відмовлено ОСОБА_1 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також з огляду на те, що він вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про вказану відмову позивача проінформовано повідомленням від 03.05.2018 № 71.

Вважаючи рішення ДМС України від 27.04.2018 № 145-18 щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, позивач діючи через свого представника, звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд виходить із такого.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, та так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до висновку управління ДМС України в Київській області від 20.04.2018 у справі №2017KYIV0121, згідно з абзацами третім та п'ятим частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» громадянину Грузії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, а також стосовно якої встановлено наявність умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме у зв'язку з тим, що він вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не обґрунтовано його побоювання стати жертвою переслідування з боку влади в Грузії через його професійну діяльність в минулому конкретними фактами. Інформація, надана позивачем до Головного Управління ДМС в м. Києві, є суперечливою. Так, зокрема, у своїй заяві-анкеті від 14.09.2017 та під час співбесід від 26.09.2017 та 04.04.2018 позивач стверджував, що у разі повернення до країни громадянської належності на нього очікує арешт у зв'язку із сфабрикованими кримінальними справами через його професійну діяльність в ОВС.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що під час служби в правоохоронних органах Грузії з 2002 по 2012 роки позивач працював у різних структурних підрозділах системи МВС та на різних посадах у тому числі керівних. Адміністративно-управлінська та оперативно-розшукова діяльність у правоохоронній сфері, якою займався ОСОБА_1 у процесі його професійної діяльності на посадах, на яких він перебував у період, вчинення діянь, які інкримінуються грузинським судом як злочини, не можуть бути віднесені до сфери політичної діяльності.

Однак під час співбесід від 26.09.2017 та 04.04.2018 позивач стверджував, що після виборів та зміни влади в Грузії в 2012 році на нього почали здійснювати тиск та він був змушений звільнитись з ОВС, після чого в жовтні 2012 року, без будь-яких перешкод з боку діючої на той момент влади Грузії, ОСОБА_1 виїхав до Туреччини (м. Стамбул). Через деякий час проживання в Туреччині під час спілкування з батьками за допомогою мережі інтернет ОСОБА_1 дізнався, що працівники поліції Грузії приходили до них додому, цікавились місцем перебування останнього, та повідомили батькам про начебто, порушенні кримінальні справи проти ОСОБА_1, які, на думку позивача, пов'язані з його професійною діяльністю в ОВС.

З матеріалів справи вбачається, що у вказаний період правоохоронні органи та ЗМІ Грузії пов'язують ім'я позивача з низкою резонансних справ періоду 2010 - 2012 років, у тому числі щодо незаконного позбавлення волі, перевищення службових повноважень та порушення прав ув'язнених, насильницькі дії сексуального характеру, організація та застосування тортур, з метою примусу до визнання провини у злочинах.

27.01.2014 винесено перший вирок ОСОБА_1 в Грузії (з урахуванням вироку Палати у кримінальних справах Тбіліського апеляційного суду від 23.01.2015 та ухвали Верховного суду Грузії від 30.10.2015), ОСОБА_1 визнаний винним у скоєні злочинів, передбачених пунктом «а» частини третьої статті 143 (незаконне позбавлення волі), частини першої статті 333 (перевищення службових повноважень) КК Грузії та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років

18.03.2014 вироком Тбіліського міського суду ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених пунктом «в» частини третьої статті 138 (насильницькі дії сексуального характеру, вчинені групою осіб), підпунктами «а», «д», «ж» частини другої статті 144-1 (тортури, скоєні чиновником або прирівняною до нього особою, групою осіб чи іншим чином щодо обмеженого в свободі) та пунктом «а» частини третьої статті 143 (незаконне позбавлення волі, вчинене групою осіб) КК Грузії, призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років.

Злочини, у скоєнні яких підозрюється ОСОБА_1, передбачені пунктом «а» частини третьої статті 143. Частини першої статті 333. пунктом «в» частини третьої статті 138, підпунктами «А», «д», «ж» частиною другою статті 144-1 і пунктом «А» частини третьої статті 143 Кримінального кодексу Республіки Грузія та відповідають злочинам, передбаченим частиною другою статті 146, частиною другою статті 153 та частиною першою статті 365 КК України, які є екстрадиційними та тяжкими.

Разом з тим, ОСОБА_1 повідомив, що стосовно нього ухвалою Палати у кримінальних справах Кутаїського апеляційного суду від 23.12.2016 проголошено виправдувальний вирок, а саме - рішення Сенакського районного суду від 16.05.2016 залишити без змін: визнати ОСОБА_1 невинним в обвинуваченнях, пред'явлених за першою частиною статті 333 КК Грузії, частиною першої статті 333 КК Грузії, підпунктами «а» і «в» частини 3 статті 143 КК Грузії, підпунктами «б» частини 3 та «а» і «г» частини 2 статті 25-182 КК Грузії виправдати.

Тобто, позивач скористався можливістю оскаржити у судовому порядку рішення, які він вважав неправомірними, а країна його громадянської належності (Грузія) надала йому можливість реалізувати своє з конституційне право на захист. Результатом вказаних дій, є часткове виправдання позивача, що вказує на неупередженість суду щодо позивача та об'єктивність розгляду його справи у суді, а також підтверджує відсутність однозначної політичної складової кримінального переслідування щодо нього.

Таким чином, суд не бере до уваги твердження позивача щодо його політичного переслідування в Грузії за професійну діяльність в правоохоронних органах, з огляду на його не обґрунтованість.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не повідомляє про переслідування в Грузії за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи.

Зі слів позивача, він не був членом жодних політичних сил діяльність яких спрямована проти діючої влади Грузії, позивач не повідомив жодної інформації про свою діяльність в правоохоронних органах, яку можна було б розцінити, як акт загрози владі Грузії.

Водночас, за результатами аналізу матеріалів особової справи судом встановлено, що позивач залишив країну громадянської належності у 2012 році, а з заявою про набуттям статусу біженця звернувся лише в Україні у 2017 році. Перебуваючи на території Туреччини упродовж 9 місяців позивач не намагався використати своє право на звернення за захистом в цій країні, тому що, зі слів позивача, проти нього не було виснуто жодних звинувачень.

У 2013 році позивач легально залишив територію Туреччини та безперешкодно прибув до України, де спочатку проживав в м. Харків, а згодом переїхав до м. Луганськ. Як пояснив заявник, він шукав місто де буде дешевше жити, але через події на сході України в 2014 році покинув м.Луганськ та переїхав до м. Київ.

Відповідно до інформації, яка міститься у особовій справі позивача можна зробити висновок про відсутність політичного переслідування позивача державними органами Грузії а також про відсутність посягань на його життя у зв'язку з його правоохоронною діяльністю у минулому.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивач прибув на територію України у 2013 році та проживав нелегально на території України упродовж чотирьох років, однак з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового звернувся лише у 2017 році після арешту у зв'язку з надходженням запиту Грузії на його екстрадицію.

Тобто, під час звернення із заявою, ОСОБА_1 порушив вимоги статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Варто зауважити, що згадана стаття не несе в собі будь-яких санкцій щодо порушення строку подання заяви, водночас, вона відображає рівень побоювань заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Дослідивши матеріали особової справи №2017KYIV0121 враховуючи ситуацію в країні громадянської належності позивача, суд погоджується з доводами відповідачів щодо не обґрунтування позивачем неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Водночас, суд дійшов висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Грузії. Зазначені причини неповернення ОСОБА_1 не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 відповідачами не було встановлено обґрунтованих підстав щодо наявності реальної загрози застосування проти позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовами для отримання додаткового захисту.

За наведених обставин суд погоджується з доводами відповідачів про відсутність у позивача об'єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, а звернення до УДМС в Київській області мало на меті лише легалізацію перебування позивача на території України, та як наслідок уникнення кримінального покарання за вчиненні позивачем злочини на території Грузії.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 72, 73, 77 та 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова