Справа № 750/7555/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2018 року

Київ

справа №750/7555/16-а

адміністративне провадження №К/9901/13770/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення за касаційною скаргою Чернігівської міської ради на постанову Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Губської О.А. Желтобрюх І.Л., Мамчура Я.С. від 15 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, у якому просив визнати протиправним і скасувати пункт 10.16 рішення Чернігівської міської ради (четверта сесія сьомого скликання) від 01 березня 2016 року про відмову у наданні дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Танкістів (будівельний № 18) орієнтовною площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що у відповідача відсутні законні підстави для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки.

Постановою Деснянського районний суд м. Чернігова від 22 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки, є пункт 3 рішення Чернігівської міської ради «Про надання дозволу на розроблення Детального плану території групи житлових кварталів «Лісковиця» від 28 листопада 2014 року, а також частина перша статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» і те, що земельна ділянка включена до проекту забудови житлового кварталу «Лісковиця». Отже, відповідач, як уповноважений власник земель територіальної громади міста Чернігова, визначив інший напрямок використання земельної ділянки, на яку претендує позивач.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 15 листопада 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 22 серпня 2016 року скасував та прийняв нову постанову, якою визнав протиправним і скасував пункт 10.16 рішення Чернігівської міської ради (четверта сесія сьомого скликання) від 01 березня 2016 року "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва" щодо відмови у наданні дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Танкістів (будівельний № 18) орієнтовною площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Приймаючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що вул. Танкістів у м. Чернігові, щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки на якій звернувся позивач, територіально розташована в житловому районі Старої Подусівки, а не Лісковиці, відтак, рішення міської ради від 28 листопада 2014 року "Про надання дозволу на розроблення проекту ДПТ групи житлових кварталів "Лісковиця" жодним чином не впливає на право позивача одержати безоплатно у власність земельну ділянку із земель державної або комунальної власності, передбаченого статтею 118 Земельного кодексу України.

Зважаючи на те, що вказане рішення було єдиною підставою для відмови позивачу у задоволенні його клопотання, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність такої відмови та наявність правових підстав для задоволення вимог позивача.

Чернігівська міська рада, не погоджуючись з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернулась з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати наведене рішення суду апеляційної інстанції та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суди апеляційної інстанції зробив невірні висновки про повторність звернення позивача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, про те, що земельна ділянка знаходиться в житловому районі Старої Подусівки, а не Лісковиці, а також відсутність залежності надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки позивачу, від рішення міської ради 28 листопада 2014 року "Про надання дозволу на розроблення проекту ДПТ групи житлових кварталів "Лісковиця".

Від ОСОБА_2 03 січня 2017 року надійшло заперечення, у якому відповідач просить касаційну скаргу Чернігівської міської ради відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін, з тих підстав, що відповідач безпідставно відмовив позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 750/755/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 1 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Берназюка Я.О.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О. від 19 липня 2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в грудні 2012 року позивач звернувся до міського голови міста Чернігова із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Танкістів у м. Чернігові.

Рішенням Чернігівської міської ради від 26 грудня 2012 року ОСОБА_2 у задоволенні заяви відмовлено.

За наслідком оскарження вказаного рішення в судовому порядку, рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 11 вересня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_2, визнано протиправним і скасовано рішення Чернігівської міської ради про відмову позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Танкістів (будівельний № 18), в м. Чернігові, орієнтовною площею 0.10 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Зазначене судове рішення було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2014 року.

В подальшому позивач повторно декілька разів звертався до відповідача з аналогічними клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.

Останнє звернення направлене відповідачу 28 січня 2016 року.

01 березня 2016 року Чернігівською міською радою було ухвалене рішення № 4/VІІ-20, пунктом 10.16 якого відповідач повторно відмовив позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вулиці Танкістів (будівельний № 18) в місті Чернігові, орієнтовною площею 0.10 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Така відмова мотивована посиланням на пункт 3 рішення міської ради від 28 листопада 2014 року "Про надання дозволу на розроблення проекту ДПТ групи житлових кварталів "Лісковиця" (45 сесія 6 скликання) та частину першу статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Зі змісту рішення Чернігівської міської ради від 28 листопада 2014 року встановлено те, що управлінню архітектури та містобудування Чернігівської міської ради у 2014 році надано дозвіл на розроблення Детального плану території (далі ДТП) гупи житлових кварталів "Лісковиця".

Також, вказаним рішенням до затвердження проекту ДПТ групи житлових кварталів "Лісковиця" введено тимчасову заборону на надання дозволів громадянам на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (вільних від забудови земель запасу комунальної власності) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року не відповідає, а вимоги касаційної скарги є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суди попередніх інстанцій мали з'ясувати, чи було оскаржуване рішення Чернігівської міської ради прийняте в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи було таке рішення прийняте на законних підставах.

Так, повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 ЗК України.

Згідно з положеннями статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частин другої та третьої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу місцевого самоврядування, який відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передає у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.

Відповідний орган місцевого самоврядування в межах своїх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Не зважаючи на вимоги статей 118, 122, 123 ЗК України стосовно порядку звернення з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд апеляційної інстанції, встановивши те, що позивач повторно декілька разів звертався до відповідача з аналогічними клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки і останнє звернення направлене відповідачу 28 січня 2016 року, не встановив яке саме клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та які графічні матеріали, що додані до клопотання були предметом розгляду під час прийняття рішення Чернігівської міської ради (четверта сесія сьомого скликання) від 01 березня 2016 року "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва".

Відсутність в матеріалах справи звернення ОСОБА_2 та графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, які були предметом розгляду четвертою сесією сьомого скликання Чернігівської міської ради 01 березня 2016 року, виключає можливість оцінки касаційним судом, висновків судів першої та апеляційної про прийняття Чернігівською міською радою цього рішення в межах повноважень, відповідно до закону, з дотриманням встановленої процедури та на законних підставах.

Суд також звертає увагу на те, що у випадку розгляду на сесії Чернігівської міської ради 01 березня 2016 року звернення ОСОБА_2 від грудня 2012 року рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 11 вересня 2013 року, яким визнано протиправним і скасовано рішення Чернігівської міської ради про відмову позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Танкістів (будівельний № 18), в м. Чернігові, орієнтовною площею 0.10 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, під час судового розгляду вказаної справи може мати преюдиційне значення, щодо встановлених судом обставин, однак суд апеляційної інстанції не дослідив вказаних доказів у вищенаведеному аспекті.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи вищевикладене, касаційний суд звертає увагу на те, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та зазначаючи те, що позивач фактично, оскаржує повторну відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою не встановив наявність та зміст звернення ОСОБА_2 яке було предметом розгляду четвертою сесією сьомого скликання Чернігівської міської ради 01 березня 2016 року, а також графічні матеріали додані до звернення на предмет місця розташування земельної ділянки.

З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на відсутність доказів того, яке саме волевиявлення позивача (в тому числі щодо розташування земельної ділянки) передувало винесенню оскаржуваного рішення міської ради, що безпосередньо впливає на вибір способу захисту порушеного права та підлягає встановленню в процесі оцінки судом оскаржуваного рішення міської ради, суд касаційної інстанції приходить до переконання в тому, що судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

У зв'язку з тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і такі порушення не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції,рішення судів першої та апеляційної інстанції слід скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 242, 243, 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Чернігівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Деснянського районний суд м. Чернігова від 22 серпня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко