Справа № 810/3372/18
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2018-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року 810/3372/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом Управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позову від 31.07.2018 просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області від 05.01.2018 про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобовязати Управління державної міграційної служби України в Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- стягнути з Управління державної міграційної служби України в Київській області майнові витрати в розмірі 249000,00 грн. на користь громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем при прийнятті рішення про заборону вїзду в Україну строком на пять років не було враховано, що він перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3, а тому таке рішення відповідача позбавляє його право на воззєднання з сімєю на території України.

Відтак, позивач вважає, що оскаржуване рішення про заборону вїзду в Україну строком на 5 років є незаконним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

Позивач вважає, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є незаконним, оскільки законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Також, даною ухвалою витребувано від відповідача належним чином засвідчену копію особової справи позивача та копії всіх матеріалів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення від 05.01.2018 про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Копію даної ухвали відповідач отримав 10.08.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №078.

Проте, на час прийняття рішення у даній справі відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та витребувані документи до суду не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2.

Позивач знаходиться в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 11.02.2017 ОСОБА_4 І-БК №352499.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2018 Консульським відділом Посольства України в ОСОБА_2 йому було оформлено довгострокову візу типу "Д" з метою воззєднання з сімєю для подальшого вїзду в Україну.

02.06.2018 начальником 1-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Бориспіль" ОСОБА_5 прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_1, оскільки відносно нього є рішення уповноваженого державного органу України про заборону вїзду в Україну.

05.06.2018 адвокат позивача звернувся до Адміністрації державної прикордонної служби України із запитом про надання інформації щодо заборони вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

Листом від 08.06.2018 №0.184-23717/0/15-18 Головний центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомив адвоката позивача про те, що станом на 07.06.2018 Державною прикордонною службою України виконується доручення Управління ДМС України в Київській області від 05.01.2018 №б/н щодо заборони вїзду в Україну громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком на 5 років (до 05.01.2013).

Також, 06.06.2018 адвокат позивача звернувся до Управління ДМС України в Київській області із запитом надання інформації щодо заборони вїзду в Україну громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_1.

Листом від 08.06.2018 №3201.10-2920/32.1-18 Управління ДМС України в Київській області надало відповідь на запит адвоката позивача.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ухилявся від виїзду за територію України після закінчення встановленого терміну перебування на території України, а тому на підставі ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" стосовно вище вказаного іноземця Ірпінським МВ УДМС України в Київській області було прийнято рішення про примусове повернення від 24.06.2018 №11 та зобовязано залишити територію України в термін до 18.11.2017.

03.01.2018 в м. Боярка по вул. Хрещатик 88 був виявлений громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 В ході перевірки було встановлено, що громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, не виконав рішення про примусове повернення, у звязку з чим відповідно до ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" працівниками Києво-Святошинського РВ УДМС України в Київській області було підготовлено та направлено адміністративний позов до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

03.01.2018 Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі №369/65/18 прийнято рішення про видворення за межі України громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та затримання останнього з поміщенням його до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.

На виконання рішення суду, 04.01.2018 громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 було видворено за межі України.

У звязку з вищевказаними обставинами та відповідно до ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", 05.01.2018 головним спеціалістом Відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Київській області ОСОБА_7 прийнято рішення №3 про заборону вїзду в Україну громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на пять років.

Вказане рішення було затверджено заступником начальника Управління ДМС України в Київській області ОСОБА_4 05.01.2018.

Однак, не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем рішення про про заборону вїзду в Україну строком на пять років, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Конституція України встановлює, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ст. 26).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Згідно ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частин 1 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Пунктом 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, зареєстрованим в Мінюсті 21.05.2012 за №806/21119, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Обставини справи свідчать, що громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, після закінчення встановленого терміну перебування в Україні, територію України не залишив, що ним не заперечується, чим порушив передбачений законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства термін перебування на території України.

Відповідно до статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та п.1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства забороняється примусово повертати і видворяти іноземців до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

У відповідності до статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, враховуючи, що позивач в установленому законом порядку не звертався до Управління ДМС України щодо продовження терміну перебування на території України, отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, а також те, що ним порушено законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у відповідача були обґрунтовані підстави прийняти рішення про повернення громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що 04.01.2018 позивача було видворено за межі України на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.01.2018 у справі №369/65/18.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення Ірпінського МВ УДМС України в Київській області від 24.06.2017 №11 про примусове повернення з території України громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є таким, що прийняте на підставі, у межах та у спосіб визначених законом повноважень.

Поряд з цим, суд погоджується із доводами позивача про протиправність рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області від 05.01.2018 про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в'їзду в Україну, який особа мала до цього.

Разом з тим, статтею 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що вирішення спірного питання неможливо без застосування засад, визначених цим законом, які передбачають дотримання основних прав і свобод людини.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, позивач знаходиться в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 11.02.2017 ОСОБА_4 І-БК №352499.

У той же час, при прийнятті рішення від 05.01.2018 про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, співробітниками ДМС це питання з необхідною ретельністю не досліджувалося, у зв'язку з чим в оскаржуваному рішенні містяться відомості про відсутність у позивача сімейних або родинних звязків.

Так, стаття 32 Конституції України вказує, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Право на повагу до приватного та сімейного життя передбачено і статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, як міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_8 України, є частиною національного законодавства України.

Так, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право особи на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначено вище, позивач знаходиться в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3.

Отже, суд враховує цей акт, як доказ небезпідставного сумніву щодо відсутності, заявлених органом ДМС, сімейних зв'язків у відповідача на території України.

Таким чином, встановлені під час розгляду справи обставини свідчать про суттєві прогалини у роботі органів ДМС щодо перевірки наявності тісних сімейних зв'язків.

Відповідно до ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх драв і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ст. 5 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 4 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї.

Також, згідно зі статтею 291 Цивільного кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сімейний кодекс України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Особа може буті примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" воззєднання сім'ї - в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім'ї в Україні, з метою спільного проживання сім'ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

У відповідності до ч. І5 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою воззєднання сім'ї з особами, які є громадянами України, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Як зазначив Пленум ВАС України у п. 21 Постанови від 25.06.2009 №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Важливо, що це право виникає незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Пункт 18 зазначеної Постанови вказує, що при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в У країну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності визначених ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" підстав для заборони позивачу в'їзду на територію Україну.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення про заборону позивачу в'їзду в Україну терміном на 5 років є таким, що прийнято необґрунтовано, за відсутності законодавчо визначених на те підстав, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, позивач просить суд зобовязати Управління державної міграційної служби України в Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому, обираючи спосіб відновлення порушеного права позивача, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до Рекомендацій ОСОБА_8 Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої ОСОБА_8 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб'єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

За приписами ч. 3 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Аналізуючи дані положення кодексу, можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

У даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Крім того, судом при задоволенні вказаної вимоги у наведений спосіб було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в Постановах від 24.07.2018 у справі №806/2254/15, від 01.03.2018 у справі №826/22282/15, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 03.04.2018 у справі №815/6881/16, від 13.06.2018 у справі №815/6768/15.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо вимоги позивача про стягнення на користь позивача з Управління державної міграційної служби України в Київській області майнових витрат в розмірі 249000,00 гривень, то суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження завдання відповідачем позивачу майнової шкоди у вказаному розмірі.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів щодо правомірності прийняття ним оскаржуваного рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області №3 від 05.01.2018 про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобовязати Управління державної міграційної служби України в Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення №3 від 05.01.2018 про заборону вїзду в Україну строком на 5 років громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.