Справа № 0940/1485/18
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2018 р. справа № 0940/1485/18

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Скільський І.І., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тисменицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги з підстав його протиправності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Тисменицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 31.05.2018 за №0-0915 та №0-0915, податкових повідомлень-рішень від 31.05.2017 за №66565-13 та №66564-13, податкового повідомлення-рішення від 23.04.2018 за №3-0915, податкової вимоги від 02.02.2018 за №334-54.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно, в порушення вимог Податкового кодексу України, прийнято податкові повідомлення-рішення від 31.05.2018 за №0-0915 та №0-0915, від 31.05.2017 за №66565-13 та №66564-13, податкового повідомлення-рішення від 23.04.2018 за №3-0915, податкової вимоги від 02.02.2018 року за №334-54.

Відповідачі скористалися правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 21.09.2018. У відзиві просили суд в задоволенні позову відмовити. Вказали, що Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області правомірно визначено позивачу суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 2016-2017 роки згідно податкових повідомлень-рішень№66564-13 від 31.05.2017, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2016 рік у розмірі 847,47 грн., №66565-13 від 31.05.2017 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2016 рік у розмірі 23 536,24 грн., №0-0915 від 31.05.2018, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2017 рік у розмірі 3 003,47 грн., №0-0915 від 31.05.2018 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2017 рік у розмірі 27 328 грн., №3-0915 від 23.04.2018 року, яким визначено суму податкового зобов`язання у розмірі 26 444,14 грн. Зазначили, що Податковим кодексом України, а саме пп. «є» п.266.2.2 ст.266 підставу для звільнення від оподаткування визначено належність будівлі промисловості виключно промисловим підприємствам. Звернуто увагу суду на те, що оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем, то положення пп. «є» п.266.2.2 ст.266 ПКУ на нього не поширюються. З огляду на вищевикладене вважають, що оскаржувані рішення прийняті Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області та Тисменицькою ОДПІ у відповідності до положень чинного законодавства. Просили у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належать наступні об`єкти нерухомого майна: - 1/3 частки виробничого цеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею - 1126,30 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу виробничого цеху від 16.11.2007 року (а.с.21) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 17919655 від 28.02.2008 року (а.с.22); -1/3 частки відпочинкового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 1226,8 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за індексним номером 25119441 від 04.08.2014 року (а.с.23) та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 25119782 від 04.08.2014 року (а.с.24).

Позивач, як фізична особа-підприємець здійснює в даному приміщенні виробництво промислової продукції.

Дана обставина відповідно до ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України доказуванню не підлягає як така, що не заперечується сторонами і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.

Щодо правомірності прийняття Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області податкових повідомлень-рішень за №0-0915 від 31.05.2018 та №66564-13 від 31.05.2017, суд зазначає таке.

Згідно з статтею 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п.266.1.1. ст.266 ПКУ платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно п. 266.2.1 та пп. «є» п.266.2.2. ст.266 ПКУ об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Не є об`єктом оподаткування в тому числі будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України зі стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

Враховуючи наведене, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Крім того, промисловими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, відносяться до секцій: B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів»; C «Переробна промисловість», зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів,виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо; D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря»; E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами»; F «Будівництво».

Разом з тим, в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. До групи «Будівлі промислові та склади» належать будівлі промислового призначення (фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо).

Отже, на переконання суду, з метою застосування норм підпункту 266.2.2 ПК при визначенні промислових підприємств необхідно дотримуватись вимог Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Водночас, з системного аналізу положень ПКУ, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд приходить до висновку, що поняття «платник податку» безумовно не є тотожним поняттю «об`єкт оподаткування». При цьому об`єктом оподаткування є об`єкт нерухомості, а не суб`єкт, як власник такої нерухомості. Тобто при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Отже, база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

Поряд із цим, відповідно до положень чинного законодавства юридичні особи та фізичні особи-підприємці належать до однієї категорії учасників господарського процесу, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з приписами частини 2 статті 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно із п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у даному випадку виключення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичній особі-підприємцю, з числа об'єктів нерухомості, які не є об'єктами оподаткування, негативно впливає на конкурентоздатність такого підприємця порівняно з юридичними особами та не забезпечує визначені Податковим кодексом України рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

При цьому, суд вважає, що норма пп.«є» п.266.2.2. ст.266 ПКУ в порушення основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого пп.4.1.11 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у пп.4.1.8 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам-підприємцям, до об`єктів, які не оподатковуються. За таких обставин на переконання суду, в даному випадку згідно п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України конфлікт інтересів в спірних правовідносинах має бути вирішений на користь платника податку.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вищевикладений висновок суду щодо необхідності поширення на спірні правовідносини пп.«є» п.266.2.2. ст.266 ПКУ повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року є джерелом права.

Так у справі «Щокін проти України» Європейський суд з прав людини у рішенні від 14.10.2010 року дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Окрім цього, в рішенні «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine) від 07.07.2011, заява № 766/05, ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Згідно вимог п.3 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 31.05.2018 року №0-0915 та №66564-13 від 31.05.2017 слід визнати протиправним та скасувати.

Щодо правомірності прийняття Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області податкових повідомлень-рішень за № 0-0915 від 31.05.2018 та № 66565-13 від 31.05.2017 року, суд зазначає таке.

На підставі даних АІС "Податковий блок" та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з підпунктом 54.3.3. пункту 54.3. статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області визначено ОСОБА_1 за податковий період 2016-2017 рік суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі 23536,24 грн. згідно податкового повідомлення рішення форми "Ф" від 31.05.2017 року за № 66565-13 (а.с.92) та в сумі 27328,00 грн., відповідно до податкового повідомлення рішення форми "Ф" від 31.05.2018 за № 0-0915 (а.с.13).

Перевіряючи оскаржувані податкові повідомлення-рішеня відповідача на відповідність положенням частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає таке.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції статті 266 Податкового кодексу України - введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до вказаної вище норми, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками житлової та/або нежитлової нерухомості. Об'єктом оподаткування визначено об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.3.2. пункту 266.3. статті 263 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно підпункту 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Приписами підпункту 266.6.1. пункту 266.6. статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України визначено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Суд зазначає, що відповідно до пункту 8.1. статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу України). Поміж тим, відповідно до пункту 9.4. статті 9 Податкового кодексу України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (підпункт 10.1.1. пункту 10.1. статті 10 Податкового кодексу України), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1. статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до пункту 8.3. статті 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно пункту 4.4. статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пункті 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Так, відповідно до пункту 10.3. статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.1. пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України закріплено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 12.3.2. пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт12.3.3. пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з пунктом 12.5. статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4. статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 12.3.4. пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за Податковим кодексом України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

У той же час, підпунктом 12.3.5. пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України надалі встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Судом встановлено, що податок на майно, відмінне від земельної ділянки запроваджений рішенням 3 сесії VII демократичного скликання Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 31.01.2016 року за №1-1-3/2016 (а.с.25) та рішенням 10 сесії VII демократичного скликання Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 16.01.2017 року за № 1-1-10/2017 (а.с.29). Положенням про податок на майно, що є Додатком № 2 до рішення сесії Березівської сільської ради від 16.01.2017 (а.с.30-32) визначено механізм справляння, розміри, порядок обчислення та сплати до бюджету податку на майно.

Суд зазначає, що основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

У свою чергу, принцип стабільності закріплений у підпункті 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року

За наведених обставин та особливостей правового регулювання, суд прийшов до висновку, що положення статті 266 Податкового кодексу України, в даному випадку, підлягають застосуванню контролюючим органом при встановленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2017 рік, оскільки не можуть мати зворотної дії в часі.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

При цьому суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о. " проти Чеської Республіки", № 26449/95, пункт 54, від 09 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96). На думку Суду, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини в частині визначення правила про прийняття рішення на користь платника податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, суд вважає протиправним визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, за 2016 рік згідно з рішенням №66565-13 та за 2017 рік згідно з рішенням №0-0915 у зв'язку із тим, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не може бути визнаний обов'язковим до сплати за 2016 рік відносно рішення №66565-13 та за 2017 рік відносно рішення № 0-0915, оскільки відповідачем не надано доказів прийняття та офіційного оприлюднення до 15.07.2015 і 15.07.2016 рішення про встановлення таких податків і зборів.

Одночасно суд зазначає, що на розгляді Івано-Франківського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_2 (який як і ОСОБА_1 є власником 1/3 частки виробничого цеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею - 369 кв.м., 1/3 частки відпочинкового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею - 1708 кв.м.) до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.05.2017 року за № 59862-13 якими визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 847,47 грн., та за № 59864-13 визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 23536,24 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.11.2017 у справі №809/1507/17, позов задовольнити повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення за №59862-13 та №59864-13 від 31.05.2017 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2018 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.11.2017 у справі №809/1507/17, залишено без змін.

З урахуванням висновків суду та рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд дійшов переконання про протиправність визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в розмірі 23 536,24 грн., згідно з податковим повідомленням-рішенням №66565-13 та за 2017 рік в розмірі 27328,00 грн., згідно з податковим повідомленням-рішенням №0-0915.

Щодо правомірності прийняття Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області податкового повідомлення-рішення від 23.04.2018 за №3-0915, суд зазначає таке.

Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 2018 рік, виданого Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 03.04.2018 за №482/0/196-18, встановлено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 760 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 та перебуває у постійному користуванні позивача, в розмірі 2 329 986,00 грн. (а.с.19).

Відповідно до приписів пункту 274.1 статті 274 Податкового кодексу, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Суд зазначає, що вказана земельна ділянка відноситься до земель загального користування, а тому земельний податок повинен застосовуватись у розмірі, що не перевищує 1 відсотка від нормативної грошової оцінки.

Враховуючи наведене, податкове повідомлення-рішення від 23.04.2018 за №3-0915, яким визначено податкове зобов`язання - земельний податок з фізичних осіб в розмірі 26 444,14 грн., є протиправним та підлягає до скасування.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомленнь - рішень не доведена.

За результатами розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень - рішень ГУ ДФС у Івано-Франківській області діяло не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

Враховуючи, що судом визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення рішення №66564-13 від 31.05.2017, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2016 рік у розмірі 847,47 грн., №66565-13 від 31.05.2017 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2016 рік у розмірі 23 536,24 грн., №0-0915 від 31.05.2018, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2017 рік у розмірі 3 003,47 грн., №0-0915 від 31.05.2018 року, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2017 рік у розмірі 27 328 грн., №3-0915 від 23.04.2018 року, яким визначено суму податкового зобов`язання у розмірі 26 444,14 грн., підлягає скасуванню і податкова вимога Тисменицького Управління ГУ ДФС в Івано-Франківській області № 334-54 від 02.02.2018 про сплату податкового боргу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 23536,24 грн., та земельний податок з фізичних осіб у розмірі 47.42, в загальному розмірі 23583.66 грн.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено повністю, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 813,95 гривень.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 31.05.2018 року №0-0915 та №0-0915.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 31.05.2017 року №66564-13 та №66565-13.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Тисменицького управління Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 02 лютого 2018 за № 334-54.

Стягнути з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір у розмірі 813 (вісімсот тринадцять гривень) 95 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, 76018, ідентифікаційний номер НОМЕР_1);

Відповідач:

Тисменицьке управління Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (адреса: вул.Галицька, 15, м.Тисмениця, 77400, );

Головне управління ДФС в Івано-Франківській області (адреса: вул.Незалежності, 20, м.Івано-Франківськ, 76000, ).

Суддя /підпис/ Скільський І.І.