Справа № 826/171/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2018 року

Київ

справа №826/171/17

адміністративне провадження №К/9901/303/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І. та судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи Публічне акціонерне товариство "Банк "Київська Русь", Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Біла Ірина Володимирівна, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волков Олександр Юрійович, Національний банк України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: судді-доповідача Бабенка К.А., суддів Кузьменка В.В., Степанюка А.Г. від 15 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 березня 2015 року № 61 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь"; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15 червня 2015 року № 116 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації до 19 липня 2015 року та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк "Київська Русь" - Волкова Олександра Юрійовича до 19 липня 2015 року включно; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 липня 2015 року № 138 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк "Київська Русь" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" Волкова Олександра Юрійовича з 17 липня 2015 року по 16 липня 2016 року включно; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 червня 2016 року № 1085, яким продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "Банк "Київська Русь" та продовжено повноваження ліквідатора до 16 липня 2018 року включно; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01 вересня 2016 року № 1706, яким змінено уповноважену особу Фонду та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ "Банк "Київська Русь" Білій Ірині Володимирівні з 05 вересня 2016 року; зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не чинити перешкод у відновленні статутної діяльності ПАТ "Банк "Київська Русь".

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_5 (далі також - скаржник) звернулася до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року на підставі пункту 1 частини четвертої статті 298 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року було повернуто особі, яка її подала.

Представник позивача, не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року, звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі та поясненнях до неї скаржник зазначає, що в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року суд послався на пункт 1 частини четвертої статті 298 КАС України, згідно якої апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено. Але фактичні обставини, які виявилися підставою повернення скарги суд не зазначив. Вказує, що в апеляційній скарзі було зазначено, що договір про надання правової допомоги, який є документом, що посвідчує повноваження адвоката за нормами КАС України (в редакції, чинній на дату подання апеляційної скарги), міститься в матеріалах справи. Згідно частини п'ятої статті 187 КАС України (в редакції, чинній на дату подання апеляційної скарги) апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або її представником, який додає оформлений належним чином документ про свої повноваження, якщо цей документ не подавався раніше. Зазначає, що апеляційна скарга на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року була подана до Київського апеляційного адміністративного суду 29 листопада 2017 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII. Тому вважає, що суд апеляційної інстанції при винесенні ухвали від 15 грудня 2017 року мав керуватися нормами КАС України в редакції, чинній на дату подання апеляційної скарги. Наголошує, що відповідно до пункту 12 Розділу VIІ "Перехідні положення" КАС України, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Тому вважає, що Київський апеляційний адміністративний суд не мав приймати рішення про повернення апеляційної скарги, яка була подана з додержанням вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності редакції КАС України від 15 грудня 2017 року.

Від третіх осіб Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Білої Ірини Володимирівни та Національного банку України надійшли відзиви на касаційну скаргу, у яких вказується на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції та необґрунтованість доводів касаційної скарги.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України (тут і далі в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає, а викладені в касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 12 Розділу VIІ "Перехідні положення" КАС України, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави зробити висновок, що при вчиненні певної процесуальної дії (в тому числі подачі апеляційної скарги) учасник справи повинен керуватися процесуальним законом, чинним на час вчинення такої дії, оформлювати та подавати процесуальні документи (в тому числі апеляційні скарги) з дотриманням вимог вказаного закону.

Заяви і скарги, подані до набрання чинності КАС України, в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - Закон 2147-VIII), провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При цьому встановлено винятковий випадок, коли рішення щодо залишення таких заяв і скарг без руху, їх повернення, передачу за підсудністю, відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження не може бути прийнято за правилами, що діють після набрання чинності КАС України в редакції Закону 2147-VIII, а саме якщо такі заяви і скарги подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак, у випадку, якщо заяви і скарги, подані до набрання чинності КАС України в редакції Закону 2147-VIII та провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, були подані без дотримання вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності КАС України в редакції Закону 2147-VIII, то щодо них може бути прийнято рішення щодо залишення без руху, повернення, передачу за підсудністю, відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження.

Так, у відповідності до частини п'ятої статті 187 КАС України (в редакції, чинній на момент подачі апеляційної скарги) апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або її представником, який додає оформлений належним чином документ про свої повноваження, якщо цей документ не подавався раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 298 КАС України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.

Копія ухвали про повернення апеляційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення апеляційної скарги разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія апеляційної скарги залишається в суді апеляційної інстанції (частина сьома статті 298 КАС України).

Як вбачається з матеріалів справи, в яких міститься копія апеляційної скарги, остання була подана до суду апеляційної інстанції не підписаною, особою, яка її подала, а саме на останній сторінці 4 відсутній підпис між словами "Представник Позивача" та "ОСОБА_5".

З урахуванням викладеного ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року на підставі пункту 1 частини четвертої статті 298 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року було повернуто особі, яка її подала.

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі "Golder v. the United Kingdom" від 21 лютого 1975 року № 4451/70, пункт 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" від 28 травня 1985 року № 8225/78, пункт 37 рішення у справі "Guerin v. France" від 29 липня 1998 року № 25201/94, пункт 96 рішення у справі "Krombach v. France" від 13 лютого 2001 року № 29731/96, пункти 53, 55 рішення у справі "Воловік проти України" від 06 грудня 2007 року № 15123/03, пункт 27 рішення у справі "Пелевін проти України" від 20 травня 2010 року № 24402/02, пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року № 45783/05, ухвала щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі "Скорик проти України"); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах "Osman v. The United Kingdom" від 28 жовтня 1998 року № 23452/94 та "Kreuz v. Poland" від 19 червня 2001 року № 28249/95).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Так, у даній справі апеляційна скарга на судове рішення суду першої інстанції представником позивача була подана до набрання чинності КАС України в редакції Закону 2147-VIII, провадження за нею не було відкрито на момент набрання ним чинності, однак, як вбачається з матеріалів справи, вказана скарга була оформлена без дотримання вимог процесуального закону, який діяв на час її подання, а саме частини п'ятої статті 187 КАС України (в редакції, Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII), що унеможливило застосування до вказаної скарги положень речення 2 пункту 12 Розділу VIІ "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону 2147-VIII.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції, прийняв рішення при дотриманні норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цього не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі судове рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко