Справа № 750/8187/16-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 листопада 2018 року

Київ

справа №750/8187/16-а

адміністративне провадження №К/9901/12298/18, К/9901/12303/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т. Г.,

суддів - Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №750/8187/16-а

за позовом громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування постанови та рішення, провадження по якій відкрито

за касаційними скаргами Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області та ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2, на постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 жовтня 2016 року (постановлену у складі головуючого судді - Коверзнева В.О.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Петрика І.Й., суддів: Лічевецького І.О., Мельничука В.П.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2016 року громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Молочко З. В. від 17 листопада 2015 року №ПН МЧГ 018358 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення України; визнати протиправним та скасування рішення т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Молочко З. В. від 17 листопада 2015 року №13 про його примусове повернення з України та заборону в'їзду на територію України строком на 3 роки.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено процедуру притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки його не було забезпечено перекладачем, а українську мову позивач взагалі не розуміє. Отже, підписуючи протокол і постанову, він не був обізнаний з їх змістом. Крім того, вважає, що відповідачем не вірно обрано кваліфікацію вчиненого правопорушення та безпідставно ухвалено рішення про його примусове повернення з України з одночасною забороною в'їзду в Україну строком на 3 роки.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

3. 20 жовтня 2016 року Деснянський районний суд міста Чернігова вирішив:

Позов задовольнити. Визнати протиправною і скасувати постанову т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Молочко З. В. від 17 листопада 2015 року №ПН МЧГ 018358 про накладення на громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП.

Визнати протиправним і скасувати рішення т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Молочко З.В. від 17 листопада 2015 року №13 про примусове повернення з України громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 та заборону йому в'їзду на територію України строком на 3 роки.

4. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи про притягнення громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності відповідачем протиправно не забезпечено позивачеві можливість користуватися послугами перекладача. У зв'язку із цим Деснянським районним відділом у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області порушено процедуру розгляду справи, що є наслідком скасування оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Оскільки, винесення відповідачем рішення про примусове повернення позивача з України та заборону йому в'їзду в Україну строком на 3 роки, є наслідком застосування до позивача адміністративного стягнення, яке визнано судом незаконним, тому рішення про примусове повернення з України з одночасною забороною в'їзду в Україну строком на 3 роки підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. 29 листопада 2016 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову т.в.о. начальника Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області Молочко З.В. від 17 листопада 2015 року №ПН МЧГ 018358 про накладення на громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 510 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що оскаржувана постанова від 17 листопада 2015 року серії ПН МЧГ №018358 була прийнята відповідачем без залучення перекладача та не містить запису про роз'яснення позивачу його права на перекладача, а також інформацію про відмову від перекладача, у зв'язку із чим є протиправною та підлягає скасуванню. Стосовно рішення про примусове повернення з України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його правомірність, оскільки Деснянським РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області не встановлено, а позивачем не доведено наявність підстав, за яких він не може бути повернутий до країни громадянської належності. Позивач об'єктивно знав та повинен був знати термін, до якого він в'їхав на територію України, а із заявою та необхідними документами для продовження строку перебування на території України до УДМС України в Чернігівській області або його територіальних підрозділів не звертався. Крім того, позивач відповідно до пояснень, свою вину визнав та зазначив, що проживає на території України без реєстрації.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

7. 26 грудня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 жовтня 2016 року та змінити постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року.

8. 30 січня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року та залишити в силі постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 жовтня 2016 року.

9. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 жовтня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року.

10. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року.

11. ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2, надав заперечення на касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, змінивши рішення суду апеляційної інстанції.

12. 30 січня 2018 року вищезазначені касаційні скарги надійшли до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

13. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (позивача у справі):

Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2, зазначає, що позивач не погоджується з викладеним у постанові суду апеляційної інстанції висновком в частині відмови у позовних вимогах про визнання протиправним та скасування рішення Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 17 листопада 2015 року №13 про його примусове повернення з України та заборону в'їзду на територію України строком на 3 роки. Посилається на те, що ОСОБА_2 виїхав за межі території України 26 листопада 2015 року літаком, на підставі електронного квитка, який було придбано через мережу інтернет його знайомим в Туреччині приблизно за місяць до дати вильоту. Тобто, позивач фактично з 17 листопада 2015 року до дати подання адміністративного позову 29 серпня 2016 року взагалі не був обізнаний зі змістом та сутністю рішень, які були прийняті стосовного нього Деснянським районним відділом у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області. Вважає, що відповідач всупереч статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у своєму рішенні не вказав підставу для заборони в'їзду в Україну. Позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним засобом реагування відповідача на вказане порушення. Отже немає жодної підстави для прийняття рішення про заборону в'їзду на територію України строком на 3 роки, а тому дії Деснянського районного відділу у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області у вказаній частині є протиправними. Крім того, відповідачами не надано доказів того, що рішення про примусове повернення за межі України оголошувалося позивачу в присутності перекладача та законного представника під підпис. Також, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства затверджена форма рішення про примусове повернення з України у якій відсутній пункт з текстом щодо заборони громадянину в'їзду в Україну строком на 3 роки.

14. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (відповідача у справі):

Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому постанова Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 жовтня 2016 року підлягає скасуванню, а постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року - зміні.

Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області посилається на те, що відповідно до змісту пункту 2.6. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, який кореспондується з статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, протокол про адміністративне правопорушення складається за участю перекладача тільки у разі не володіння особою українською мовою. Однак позивач при складанні протоколу про адміністративне правопорушення власноручно надав письмові пояснення відповідно до яких українську мову розуміє та перекладача не потребує, що підтверджується його особистим підписом. Крім того, ОСОБА_2 проживав на території України та займався бізнесом з 2013 року, що підтверджує знання ним в достатній мірі української мови.

15. Доводи, викладені у запереченні на касаційну скаргу (позивача у справі):

ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2, посилається на те, що касаційна скарга Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області є безпідставною та не підлягає задоволенню. Вказує, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 в'їхав в Україну 09 серпня 2015 року з метою участі у виконавчому провадженні №47551788 в якості стягувача. Позивач є громадянином Турецької Республіки, вільно володіє турецькою мовою, насилу розуміє російську мову та не володіє українською мовою. Під час складання протоколу він не розумів які саме документи підписує, а працівники міграційної служби надали йому текст, який він переписав у протокол, за що йому було повернуто його паспорт.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

16. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Турецької Республіки.

17. 17 листопада 2015 року т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Молочко З.В. у відношенні позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення № ПР МЧГ 018359, на підставі якого винесено постанову № ПН МЧГ 018358 про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП.

18. Як вбачається з вищевказаних протоколу і постанови, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності є проживання ним на території України, починаючи з 07 листопада 2015 року, без документів, які дають право на таке проживання, що є порушенням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

19. Того ж дня, т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Молочко З. В. ухвалено рішення №13 про примусове повернення позивача з України та заборону йому в'їзду на територію України строком на 3 роки.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

20. Конституція України.

20.1. Частина друга статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

21. Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року)

21.1. Частина друга статті 2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

21.2. Частина третя статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

22. Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

22.1. Частини перша статті 9. Іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

22.2. Частина третя статті 9. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

22.3. Частина перша статті 13. В'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

22.4. Стаття 17. Іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов'язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

22.5. Частини перша статті 26. Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

22.6. Частини друга статті 26. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

22.7. Частина перша статті 31. Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

23. Кодекс України про адміністративні правопорушення, введений в дію з 1 червня 1985 року постановою Верховної Ради Українcької РСР від 7 грудня 1984 року №8074-X (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

23.1. Частина перша статті 203. Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або не додержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

23.2. Частина перша статті 268. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

23.3. Частина друга статті 279. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз'яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов'язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

24. Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

24.1. Підпункт другий пункту 2. Іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

25. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

26. Колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про протиправність постанови т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Молочко З. В. від 17 листопада 2015 року №ПН МЧГ 018358 про накладення на громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП

27. Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, вищезазначена постанова була прийнята відповідачем без залучення перекладача та не містить запису про роз'яснення позивачу його права на перекладача, а також інформацію про відмову від перекладача.

28. Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов'язок суб'єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв'язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.

29. Крім того, право іноземця на допомогу перекладача регламентовано не тільки внутрішніми нормативно-правовими актами України, а й пунктом 1 статті 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною. Також Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував на важливість забезпечення права особи на перекладача.

30. Твердження Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про правомірність постанови про накладення на громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 адміністративного стягнення колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними, оскільки лише дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб'єктом владних повноважень постанови про накладення штрафу відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

31. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується позивачем, із заявою та необхідними документами для продовження строку перебування на території України до УДМС України в Чернігівській області або його територіальних підрозділів він не звертався, відповідно і рішення про продовження або про відмову в продовженні строку перебування на території України відносно громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 не приймалося.

32. Відповідно до пояснень, наданих позивачем, свою вину він визнав та зазначив, що проживає на території України без реєстрації. Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 виїхав за межі території України 26 листопада 2015 року, а тому колегія суддів Верховного Суду вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем виконано рішення відповідача про примусове повернення з України.

33. Враховуючи викладене та те, що Деснянським РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області не встановлено, а позивачем не доведено наявність підстав, передбачених частиною першою статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI за яких він не може бути повернутий до країни громадянської належності, судом апеляційної інстанції було прийнято обґрунтоване рішення в частині визнання законним рішення УДМС України в Чернігівській області від 17 листопада 2015 року №13 про примусове повернення з України громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2. Цим рішенням було зобов'язано позивача залишити територію України до 27 листопада 2015 року та заборонено в'їзд в Україну на три роки.

34. Щодо посилань представника позивача на відсутність підстав, передбачених частиною першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI для заборони в'їзду йому в Україну на три роки, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

35. За приписами частини другої статті 26 вищевказаного Закону рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства може супроводжуватись забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

36. Наведене свідчить, що рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства не є обов'язковим до застосування при прийнятті рішення про примусове повернення в країну походження, а отже, є факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час примусового повернення в країну походження цих осіб. Водночас передбачене право на прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства свідчить про наявність дискреційних повноважень органу Державної міграційної служби за належної оцінки обставин справи.

37. Диспозицією норми частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI передбачені підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну при в'їзді на територію України, натомість положеннями статті 26 Закону передбачено заборону подальшого в'їзду в Україну, як факультативну санкцію при примусовому видворенні або поверненні в країну походження.

38. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що приймаючи оскаржуване рішення про заборону в'їзду відповідач діяв відповідно до Закону.

39. Згідно зі статтею 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

40. З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції винесено законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

41. Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

1. Касаційні скарги Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області та ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі №750/8187/16-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Г. Стрелець

Судді О. В. Білоус

І. Л. Желтобрюх