Справа № 0240/3024/18-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2018-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Вінниця

04 жовтня 2018 р. Справа № 0240/3024/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася із позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 у якій просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсацію суми податків з доходів фізичних осіб в сумі 16032,29 грн., утриманого з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16032,29 грн., утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на день звільнення зі служби належної компенсації замість речового майна не отримала. Виплата була здійснена лише 31.07.2018 року. В порушення прав позивача, відповідач самостійно зменшив суму належної компенсації замість речового майна на розмір податку з доходів фізичних осіб. Вважаючи такі дії військової частини НОМЕР_1 протиправними та такими, що суперечать нормам Податкового кодексу України позивач звернулась до суду.

Ухвалою суду від 10.09.2018 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного письмового провадження, без виклику сторін.

01.10.2018 року на адресу суду від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де останній заперечує щодо заявленого позову та просить відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнена з військової служби в запас наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 04.05.2018 з посади офіцера відділення аналізу та узагальнення інформації відповідно до частини шостої, статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», за пунктом «б» - за станом здоров`я.

Під час проходження військової служби позивач не була забезпечена речовим майном, на момент виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини заборгованість відповідача за речове майно, що належало до видачу складала 96294,52 грн. та виплачена не була.

31.07.2018 ОСОБА_1 виплачена заборгованість за речове майно, що належить до видачі. Але грошові кошти виплачені в меншому розмірі, а саме виплачено 80262,23 грн.

ОСОБА_1 пояснила, що відповідачем було утримано податок з доходів фізичних осіб в сумі 16032,29 грн., тобто належні ОСОБА_1 при звільненні виплати були здійснені без відшкодування компенсації податку на доходи фізичних осіб.

09.08.2018 року ОСОБА_1 подала інформаційний запит до військової частини НОМЕР_1 стосовно недорахування та виплати їй грошової компенсації у сумі 16032,29 грн. за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

27.08.2018 року їй надано відповідь, що грошова компенсація у сумі 16032,29 грн. є податком на доходи фізичних осіб.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153 військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами п.168.5. ст.168 Податкового кодексу України визначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України" від 31 липня 2014 року № 1621-VII підрозділ 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України доповнено пунктом 16-1, яким було передбачено, що тимчасово, до 01 січня 2015 року встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені у пункті 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, а саме: фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент. Об`єктом оподаткування збором є доходи у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Згідно з Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII , який набрав чинності з 01 січня 2015 року, було внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, згідно з якими оподаткування військовим збором подовжено до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України. Об`єктом оподаткування військовим збором визначено доходи, зазначені в статті 163 Податкового кодексу України, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого згідно з підпунктом 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 цього Кодексу включаються інші доходи, крім зазначених у статті 165 Кодексу.

Аналіз правових норм свідчить на користь висновку, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Крім того, позивач має право на повну компенсацію втрат доходів як військовослужбовець.

З матеріалів справи встановлено, що позивач на день звільнення зі служби мала право на отримання належної компенсації замість речового майна.

Проте, у день виключення позивача зі списків особового складу йому не були виплачені вказані суми. Виплата грошових сум була здійснена не своєчасно, не в день виключення зі списків особового складу.

Суд звертає увагу, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах і не є найманими працівниками, а проходять військову службу, а тому грошове забезпечення, яке вони отримують, не відповідає визначенню заробітної плати і вказані доходи не оподатковувалися військовим збором.

Виходячи з наведеного випливає, що ОСОБА_1 має право на виплату компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 16032,29 грн., а тому ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції майном визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі Суханов та Ільченко проти України (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.

Законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі Копецький проти Словаччини (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте, не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі Копецький проти Словаччини (Кореску v. Slovakia), п. 50; Anheuser-Busch Inc. проти Португалії (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі ОСОБА_6 Греції та інші проти Греції (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Таким чином, враховуючи практику ЄСПЛ, як джерело права, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації суми податків з доходів фізичних осіб та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію суми податків з доходів фізичних осіб, так як позивач мав законні сподівання на отримання компенсації у відповідному розмірі, а втручання у право мирно володіти своїм майном не відповідало вимогам закону та поклало на позивача особистий та надмірний тягар.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За наведених обставин та з метою відновлення порушених прав позивача, що відбулось внаслідок недофінансування відповідачем, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 16032,29 грн., утриманого з грошового забезпечення при звільненні та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 16032,29 грн. утриманого з грошового забезпечення при звільненні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) компенсацію суми податків з доходів фізичних осіб в сумі 16032 (шістнадцять тисяч тридцять дві гривні 29 копійок, утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) компенсацію суми податків з доходів фізичних осіб в сумі 16032 (шістнадцять тисяч тридцять дві гривні 29 копійок, утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 )
Відповідач - військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 , вул. Стрілецька, 105, м. Вінниця)
Суддя підпис Крапівницька Н. Л.
Копія вірна Суддя:
Секретар: