Справа № 2540/3001/18
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(повне)

30 жовтня 2018 року м. Чернігів Справа № 2540/3001/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тихоненко О.М.,

за участю секретаря Якуш І.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу:

грошове забезпечення за період з 15.02.2018 по 25.07.2018 за час фактичного виконання обов`язків за посадою;

індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.07.2018;

грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки;

грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2017 рік терміном 30 діб;

грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач в порушення вимог чинного законодавства не провів з ним усіх розрахунків, а саме: з огляду на зміст положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам від 11.06.2008 № 260, за період здачі справ і обов`язків за посадою, відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення; допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань. Також, в порушення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та невикористану чергову відпустку.

Крім того, за період з 01.01.2016 по 25.07.2018 відповідачем невиплачувалась індексація грошового забезпечення, незважаючи на те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

03.09.2018 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

17.10.2018 відповідачем надано відзив, в якому в/ч НОМЕР_1 позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні та зазначає, що відповідач щодо виплати позивачу грошового забезпечення за час фактичного виконання обов`язків за посадою діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме Інструкції від 11.06.2008 № 260; щодо вимоги про виплату індексації грошового забезпечення відповідач зазначає, що в/ч НОМЕР_1 не є прибутковою установою, а відповідними бюджетами не було закладено асигнувань на індексацію грошового забезпечення. Крім того, позивач проходив службу у Збройних Силах України, а тому правовідносини, які складаються при її проходженні, є публічно-правовими і відповідно на них не може розповсюджуватися дія КЗпП України. Щодо виплати грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки, то спеціальними нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» врегульовано, що на час дії особливого періоду вказані відпустки не надаютьс, а тому підстави для виплати і відповідача відсутні. Також відповідач зазначив, що позивачу правомірно відмовлено у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а з приводу грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік позивач з відповідним рапортом не звертався, а тому підстав для виплати у в/ч НОМЕР_1 не було (а.с.41-46).

17.10.2018 позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначені обставини, викладені в позові (а.с.58-59).

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Судове засідання здійснювалося в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно витягу із наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.08.2017 № 365 відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті звільнено з військової службу, у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність), у тому числі, позивача начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 1 окремої танкової бригади оперативного командування «Північ» Сухопутних військ (а.с.51).

Витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.07.2018 № 186 позивача відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті звільнено з військової службу, у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність) наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 19.08.2017 № 365. Виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 з 25.07.2018. Вважати таким, що справи та посаду здав та направити для зарахування на військовий облік до Чернігівськогго ОМВК м. Чернігів. Не зарахований до військового оперативного резерву першої черги команди А1815. Також в даному витязі зазначено: щорічна основна відпустка за 2018 рік не використана; виплатити грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2018 рік строком 10 діб. Відповідно наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 грошова допомога на оздоровлення за 2018 рік не виплачена, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік не виплачена (а.с.13).

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.02.2018 № 39 позивача військовослужбовця, який самовільно залишив частину, вважати таким, що повернувся 15.02.2018 (а.с.15), виданого на підставі рапорту позивача від 15.02.2018 № 1830 (а.с.16).

Як вбачається з матеріалів справи позивач в липні 2018 року звертався з рапортами на ім`я заступника командира в/ч НОМЕР_1 з тилу щодо: не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 15.02.2018 по 17.07.2018; внесення змін в наказ командира в/ч НОМЕР_1 № 39 від 15.02.2018 та постановлення останнього на всі види забезпечення та щодо видачі позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в зв`язку з народженням дитини (а.с.17-19).

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, індексація грошових доходів позивачу не виплачувалась, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік та грошова допомога на оздоровлення за 2018 рік не нараховувалась та не виплачувалась (а.с.52-54).

Згідно довідки від 11.10.2018 № 862 позивачу за період з 15.02.2018 по день виключення зі списків частини 25.07.2018, окрім компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік 10 діб, грошове забезпечення не виплачувалось (а.с.55).

Крім того згідно листа в/ч від 19.10.2018 № 1259 протягом 2015-2018 років позивачу не надавалась додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів за кожен рік відповідно ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та прогнозована грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки строком 56 діб становить 12927,60 грн (а.с.65).

Також не нараховувалась та не виплачувалась позивачу матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік та грошова допомога на оздоровлення за 2018 рік, що підтверджується листом в/ч НОМЕР_1 від 19.10.2018 № 1256 (а.с.66-67).

З довідки в/ч НОМЕР_1 від 19.10.2018 № 1260 вбачається, що згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 72 від 13.09.2017 позивач самовільно залишив частину 11.08.2017 і був знятий з усіх видів грошового забезпечення. Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 39 від 15.02.2018 позивач, такий як самовільно залишив частину 11.08.2017, повернувся без зарахування на забезпечення. За період з 15.02.2018 по день виключення зі списків частини 25.07.2018, крім компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік 10 діб, грошове забезпечення позивачу не виплачувалось (а.с.68).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинста України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.6 п. «а» ст.26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закону № 2011).

Так, згідно з ч. 2, 3 та 4 ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Інструкція № 260), яка визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Відповідно до пп.37.1.1 п.37.1 Інструкції № 260 у разі звільнення з військової служби посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення виплачуються особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які до дня отримання військовою частиною наказу або повідомлення про звільнення з військової служби займають посади, на які були призначені, - до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж за один місяць з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення (з урахуванням п.37.2 цієї Інструкції).

У межах установлених цим підпунктом строків, зазначеним військовослужбовцям, які не здали справи і не склали обов`язки за посадою до дня одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення, грошове забезпечення виплачується за період здавання справ і обов`язків за посадою.

За приписами абз. 3 п. 242 розділу ХІІ «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента № 1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Як було встановлено судом позивача виключено зі списків особового, при цьому повного розрахунку з останнім не проведено.

Беручи до уваги специфіку військової служби, яку проходив позивач, та зважаючи на те, що керівництвом не було застосовано відповідних заходів щодо прийняття справ від позивача після його звільнення, враховуючи вимоги Інструкції № 260, суд приходить до висновку, що позивачу має бути виплачене грошове забезпечення за період з 15.02.2018 по 25.07.2018, тобто за час здавання справ і обов`язків за посадою, що відповідає змісту ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» і ст.9 Закону №2011.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.07.2018, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Статтею 2 Закону №1282- ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст.ст.4, 6 Закону №1282- ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно ст.5 Закону №1282-ХІІ підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Згідно з п.1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Тобто, посилання відповідача на ту обставину, що Військова частина НОМЕР_1 не є прибутковою установою, а відповідними бюджетами не було закладено асигнувань на індексацію грошового забезпечення судом до уваги не приймаються, відповідно позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 2015 року є учасником бойових дій, про що йому видано посвідчення від 10.02.2015 серії НОМЕР_2 , та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 14).

Як встановлено судом у 2015 2018 роках позивачу додаткова соціальна відпустка як учаснику бойових дій не надавалась (а.с.65).

В свою чергу, відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Пунктом 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно п. 17 та 18 ст. 10-1 Закону №2011-XII, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу вимог п.19 ст. 10-1 Закону №2011-XII, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-ХІІ та № 1932-ХІІ, відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-ХІІ визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в ст. 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Однак, вказаним Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Отже, на час прийняття наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій в 2015 2018 роках.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану чергову відпустку за 2017 рік терміном 30 діб, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 3 п. 242 розділу ХІІ «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента № 1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Відповідно до абз. 3 п. 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Водночас Преамбулою Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Частиною першою статті 24 вказаного Закону передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Позивачем чергову відпустку за 2017 рік не використано, а тому останній має право на грошову компенсацію.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік, суд зазначає наступне.

Главою ХХІІІ Інструкції № 260 визначено порядок виплати грошової допомоги на оздоровлення.

Пунктом 1 вказаної глави Інструкції № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно п 2 глави ХХІІІ Інструкції № 260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання допомоги для оздоровлення звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення включаються посадовий оклад за відповідним тарифним розрядом, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними штатними посадами (п.6 глави ХХІІІ Інструкції № 260).

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік.

Доводи відповідача, що позивач не звертався з рапортом до командування в/ч НОМЕР_1 щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік, в зв`язку з чим відсутні підстави для такої виплати, суд вважає необґрунтованими, враховуючи таке.

Дійсно, у відповідача відсутній обов`язок у примусовому порядку надавати військовослужбовцям грошову допомогу на оздоровлення за відсутності поданої ними заяви (рапорту). Однак, неподання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) не є свідченням того, що особа втратила право на використання цієї виплати у майбутньому, оскільки з аналізу наведених вище норм права вбачається, що у разі невикористання чергової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, чергова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію.

Крім того, суд звертає увагу, що під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористану чергову відпуску, що в/ч НОМЕР_1 здійснено не було.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення за період з 15.02.2018 по 25.07.2018 за час фактичного виконання обов`язків за посадою; індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.07.2018; грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки; грошової компенсації за невикористану чергову відпустку за 2017 рік терміном 30 діб та грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 15.02.2018 по 25.07.2018 за час фактичного виконання обов`язків за посадою; індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.07.2018; грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки; грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2017 рік терміном 30 діб та грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Правила виплати матеріальної допомоги, передбачені розділом XXIV Інструкції № 260.

Відповідно до п. 1 розділу XXIV Інструкції № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно п. 7 розділу XXIV Інструкції № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до п. 9 Інструкції № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Наказом Міністерства оборони України від 15.03.2018 № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» передбачено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує-їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород і морського грошового забезпечення).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.

Позивачем 25.07.2018 подано рапорт на ім`я заступника командира в/ч НОМЕР_1 з тилу, в якому зазначено про виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в зв`язку з народженням дитини (а.с.19).

Комісією в/ч НОМЕР_1 даний рапорт позивача розглянуто та керуючись п. 1 розділу ХХІV Інструкції № 260 відмовлено ОСОБА_1 у відповідній виплаті, оскільки подія, вказана в рапорті, відбулася в 2016 році (а.с.54).

Таким чином, матеріальна допомога військовослужбовцям є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, яка виплачується в межах асигнувань у відповідності до наявного фонду грошового забезпечення з урахуванням конкретних обставин, які командир військової частини оцінює на власний розсуд в межах наданих повноважень за принципом дискреції.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Суд, обираючи спосіб захисту прав у сфері публічно-правових відносин, не може у своєму рішенні використовувати повноваження суб`єкта владних повноважень, оскільки адміністративний суд у виборі способу захисту прав у сфері публічно-правових відносин обмежується конституційними засадами.

Таким чином, вищевказана позовна вимога, у тому числі, розцінюється Чернігівським окружним адміністративним судом як втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Керуючись статтями 168, 227-228, 241,243,244-246,250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 15.02.2018 по 25.07.2018 за час фактичного виконання обов`язків за посадою; індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.07.2018; грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки; грошової компенсації за невикористану чергову відпустку за 2017 рік терміном 30 діб та грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 15.02.2018 по 25.07.2018 за час фактичного виконання обов`язків за посадою.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.07.2018.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2017 рік терміном 30 діб.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складено 06.11.2018.

Суддя О.М. Тихоненко