Справа № 826/12813/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Київ №826/12813/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року (суддя Келеберда В.І.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та нечинним розпорядження, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в якому просили визнати протиправним та скасувати розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) від 05.07.2018 року №1147 "Про встановлення тарифів на перевезення пасажирів і вартості проїзних квитків у міському пасажирському транспорті, який працює у звичайному режимі".

Разом із позовною заявою ОСОБА_5 подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року про відмову у забезпеченні позову і постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

01.10.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника апелянта та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову, зазначив, що при дослідженні змісту позовної заяви та інших матеріалів справи, судом не виявлено обставин, які б свідчили про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного розпорядження, а питання правомірності чи протиправності оскаржуваного рішення підлягає встановленню судом виключно за наслідком розгляду справи по суті. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не були надані належні та переконливі докази існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до прийняття у справі судового рішення, або неможливості у наслідок невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому захисту таких прав та інтересів чи необхідності докладання значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

За змістом статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову та доведеності належними доказами обставин, на які посилається заявник в заяві; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з вищенаведених обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За правилами частини 1 статті 77 КАС України тягар доведення необхідності вжиття заходів забезпечення позову з наданням відповідних доказів покладається саме на позивачів, які ініціюють таке клопотання.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи з забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що заява про забезпечення позову не містить беззаперечних мотивів, за якими позивач вважає, що захист саме його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказано в чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть позивачем при цьому понесені.

В той же час, наявність очевидних ознак протиправності рішення відповідача, на які посилається позивач у своїй заяві про забезпечення позову, може бути встановлена судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за наслідком розгляду справи по суті.

Щодо доводів представника апелянта, висловлених в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що оскаржуване розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) від 05.07.2018 року №1147 "Про встановлення тарифів на перевезення пасажирів і вартості проїзних квитків у міському пасажирському транспорті, який працює у звичайному режимі" було видано без додержання процедури прийняття відповідного акту, встановленої Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а відтак, таке є очевидно протиправним, колегія суддів не може прийняти такі до уваги, оскільки встановлення та надання оцінки таким обставинам, зокрема, щодо недотримання процедури прийняття оскаржуваного рішення, у даному випадку, має бути здійснено судом під час розгляду справи саме по суті позовних вимог, оскільки в матеріалах позову та заяви, на час постановлення судом ухвали від 14.08.2018, на підтвердження відповідних обставин відсутні належні докази.

Також, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта звертав увагу суду та просив врахувати постанову Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №490/2099/15-а, якою постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у цій справі залишено без змін, та в якій зазначено, що «колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що виконавчим комітетом Миколаївської міської ради порушено процедуру підготовки та подальшого оприлюднення регуляторного акту, який порушує права та охоронювані законом інтереси позивача», що в даному випадку свідчить про очевидне порушення процедури прийняття розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) від 05.07.2018 року №1147.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, що постанова Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №490/2099/15-а прийнята за наслідками касаційного перегляду рішень попередніх інстанцій, прийнятих по суті заявленого позову, а не щодо обґрунтованості та підставності заяви про забезпечення позову.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що питання правомірності чи протиправності розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) від 05.07.2018 року №1147 підлягає встановленню судом виключно за наслідком розгляду справи по суті шляхом ухвалення відповідного процесуального рішення.

Перевірка ж обставин та доводів заявника, зазначених в заяві про забезпечення позову та в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення було прийнято відповідачем без дотримання відповідного порядку, підлягає встановленню саме під час розгляду справи по суті позовних вимог.

Як вбчається з заяви про забезпечення позову, позивач просив зупинити дію розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) від 05.07.2018 року №1147 до ухвалння рішення у справі.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 151 КАС України зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що до адміністративного позову та заяви про забезпечення позову позивачем не додано жодних належних доказів, з яких суд першої інстанції, на час постановлення оскаржуваної ухвали, міг би встановити дотримання/недотримання процедури прийняття оскаржуваного розпорядження та будь-яких ознак його протиправності.

Разом із цим, судом не встановлено існування обставин, які б вказували на можливість завдання шкоди правам та інтересам позивача до прийняття у справі судового рішення, або неможливості у наслідок невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому захисту таких прав та інтересів чи необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Отже, дослідивши заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, фактичні обставини справи, виходячи із співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, колегія суддів приходить до висновку про відступіть підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено всі обставини, що мають значення для справи та ухвала суду першої інстанції винесена з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2018 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко