Справа № 755/19249/17
Суддя: Гончарук В. П.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2018 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Гончарук В.П. розглянувши у спрощеному провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання призначити пенсію, стягнути кошти за недоплачену пенсію та моральну шкоду, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання призначити пенсію, стягнути кошти за недоплачену пенсію та моральну шкоду. Просить суд, з урахуванням уточнення позовних вимог визнати незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо не надання відповіді на звернення від 20.10.2017 року, та не наданні у не в повному обсязі та не своєчасно відповіді на звернення від 27.07.2018 року, не нарахуванні та не виплаті пенсійної виплати у збільшеному розмірі з 23.07.2011 року і в подальшому і в подальшому з 01.10.2017 року, не інформуванні позивача письмово про право на отримання різних видів пенсійної виплати про їх розмір та складові з дати встановлення позивачу з 13.12.2004 року інвалідності 2 групи та статусу 1-ї категорії особи, яка постраждала в наслідок Чорнобильської катастрофи з 21.01.2005 року, з 23.07.2011 року та в подальшому 3 01.10.2017 року та про право на отримання інших видів пенсійних витрат.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 недоплачену пенсійну виплату з 01.08.2011 року по 31.08.2018 року у розмірі 838 069,75 грн. та моральні збитки у розмірі 35 000,00 грн.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 01.09.2018 року пенсійну виплату у розмірі 12 699,75 грн. та зобов'язати виплачувати її в подальшому з урахуванням змін до законодавства України, зокрема змін прожиткових мінімумів, що встановлюються у відповідні роки.

Позивач мотивував заявлені вимоги тим, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримає пенсію по інвалідності 2 групи відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» у твердих нормах , які залежать від розміру прожиткового мінімуму.

20 жовтня 2017 року звернувся до відповідача з заявою, щодо проведення пенсійної виплати на умови закону № 1058-ІV у разі доцільності, однак відповіді від відповідача не надійшло, як і не було отримано підвищення до розміру пенсії ні з 01.10.2017 року, а ні 01.12.2017 року.

У зв'язку з не наданням тривалий час інформації, позивач повторно звернувся до відповідача з заявами від 27.07.2018 року, щодо отримання пенсійних виплат. В свою чергу Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було надано відповідь від 14.08.2018 року за № 60494/02//К-5376, К-5376/1 на звернення позивача, щодо предмету позову, яку останній вважає не повну та не обґрунтовану.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві станом на 25 жовтня 2018 року було отримано копію позовної заяви з додатками, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення даних документів, яке міститься в матеріалах справи. Письмових заперечень на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло, у зв'язку з чим сторона відповідача не скористалася наданим їй правом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України Суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Віповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважен.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримає пенсію по інвалідності 2 групи відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» у твердих нормах , які залежать від розміру прожиткового мінімуму.

Позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та особі з інвалідністю II групи, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», призначено державну пенсію по інвалідності, що настала внаслідок захворювання у зв'язку з Чорнобильською катастрофою. Також позивач отримує додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Звертаючись до суду позивач в позовній заяві зазначає, що 20 жовтня 2017 року звернувся до відповідача з заявою, щодо переведення пенсійної виплати на умови закону № 1058-ІV у разі доцільності, однак доказів такого звернення суду не надав.

Так, Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення (далі - закон №393/96-ВР).

Згідно ст. 1 вказаного закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Крім того, ст. 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Частиною 1 ст. 3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (ч. 1 ст. 5 Закону №393/96-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Таким чином, суд не вбачає бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в не наданні відповіді на звернення від 20.10.2017 року.

Щодо звернень позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 27.07.2018 року, то відповідно станом на 14.08.2018 року згідно листа за № 60494/02//К-5376, К-5376/1 була надана відповідь на запитувану інформацію позивача, яка долучена до матеріалів справи.

Крім того, відповідно до статті 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно із п. 4 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», (в редакції від 09 липня 2007 року, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008), в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Частиною 1 статті 50 Закону України Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особам, віднесеним до І категорії, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах: інвалідам ІІ групи - 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

При цьому, вихідним критерієм розрахунку додаткової пенсії виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом про Державний бюджет України. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 були визначені мінімальні розміри основної пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як вбачається з матеріалів справи, пенсійні виплати за постановою Вищого Адміністративного суду України від 18.12.2012 року по справі № К/9991/23664/11 та постановою Вищого Адміністративного суду України від 28.05.2014 року по справі № 2а/2604/639/12 були перераховані та нараховані позивачу відповідно до норм чинного законодавства.

Так, частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IVмінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

У відповідності до статті 12 Закону України «Про Державний бюджет на 2012 року» від 22 грудня 2011 року №4282-VI у 2012 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 822 гривні, з 1 квітня - 838 гривень, з 1 липня - 844 гривні, з 1 жовтня - 856 гривень, з 1 грудня - 884 гривні.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2013 року» від 06 грудня 2012 року №5515-VI у 2013 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 894 гривні, з 1 грудня - 949 гривень.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2014 року» від 16 січня 2014 року №719-VIІ у 2014 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць осіб, які втратили працездатність, - 949 гривень.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2015 року» від 28 грудня 2014 року №80-VIІІ у 2015 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 року» від 25 грудня 2015 року №928-VIІІ у 2016 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1208 гривень (в редакції Закону, що діяла до 14 червня 2016 року) та встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень (в редакції Закону з 14 червня 2016 року на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 19 травня 2016 року № 1384-VIII).

У відповідності до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 року» від 21 грудня 2016 року №1801-VIІІ у 2017 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Звертаючись з позовом про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві недоплаченої пенсійної виплати з 01.08.2011 року по 31.08.2018 року у розмірі 838 069,75 грн. позивач посилається на розрахунки недоплачених пенсійних коштів зроблених власноруч, без належного підтвердження та посилання на докази, які б слугували підставою для протиправних дій відповідача.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги позивача, як і вимоги про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 01.09.2018 року пенсійну виплату у розмірі 12 699,75 грн. та зобов'язання виплачувати її в подальшому з урахуванням змін до законодавства України, зокрема змін прожиткових мінімумів, що встановлюються у відповідні роки.

При вирішенні питання щодо моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 №5 та від 27 лютого 2009 року №1 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розмір відшкодування моральної шкоди.

Тому, підстави для відшкодуванню позивачу моральної шкоди у суду відсутні.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки з матеріалів справи не вбачається вчинення відповідачем протиправної бездіяльності, а його дії щодо виплати позивачу спірних виплат у період, який охоплюється позовними вимогами, відповідають наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6,19,24,46 Конституції України, Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, ст.ст. 2, 5-10, 77, 257-263, 242-243, 246, 295, 382 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання призначити пенсію, стягнути кошти за недоплачену пенсію та моральну шкоду - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: