Справа № 212/12245/13-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

31 жовтня 2018 року

Київ

справа №212/12245/13-а

адміністративне провадження №К/9901/1087/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І. судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Чайкіна І.Б. від 13 травня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Проценко О.А., Дурасової Ю.В., Туркіної Л.П. від 19 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

у грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у якому просить:

визнати протиправними дії Управління пенсійного фонду в Жовтневому районі м. Кривого Рогу щодо відмови йому в нарахуванні пенсії за зменшеним пенсійним віком, у відповідності до ст. 55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати відповідача прийняти його посвідчення ліквідатора 2-ї категорії як доказ його права на отримання пенсії відповідно зі зниженням пенсійного віку на 10 років як передбачено в ст. 55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи»,

стягнути з відповідача суму заборгованості з виплати йому пенсії з моменту подачі заяви 11 грудня 2013 року до моменту набрання рішенням суду законної сили.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року, позов задоволено.

Визнано дії Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу, щодо відмови в нарахуванні пенсії за зменшеним пенсійним віком у відповідності до ст. 55 «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу прийняти посвідчення ОСОБА_1 ліквідатора другої категорії, як доказ його права на тримання пенсії відповідно зі зниженням пенсійного віку на 10 років у відповідності до ст. 55 «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу суму заборгованості з виплати ОСОБА_1 пенсії з 24.12.2013 до моменту набрання рішенням суду законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підтверджений належними документами. Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку та вимагаючи від нього надання інших документів, які на думку відповідача, свідчать про його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, пенсійний орган вийшов за межі наданих йому повноважень та діяв незаконно.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року, ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що відповідно до архівної довідки Міністерства оборони від 12.11.2013 № 27788, позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 06.06.1986 по 28.06.1986 в складі військової частини НОМЕР_1 , місце дислокації якої зазначене село Оране, що за зоною відчуження. Дні виїздів у зону відчуження у довідці не відображені. Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», пенсійний орган діяв у межах своїх повноважень, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Касаційна скарга подана 12 лютого 2015 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 березня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі № 212/12245/13, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Згідно з пунктом 4 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) касаційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 26 січня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 212/12245/13 та призначив її до розгляду ухвалою від 30 жовтня 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 31 жовтня 2018 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач у період з 06.06.1986 по 28.06.1986 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі військової частини 32207 та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (Категорії 2).

У грудні 2013 року ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 50 річного віку, звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду в Жовтневому районі м. Кривого Рогу для оформлення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом Управління Пенсійного фонду в Жовтневому районі м. Кривого Рогу від 17.12.2018 № 17720/06/23, позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Своє рішення відповідач мотивував тим, що с. Оране в якому було місце дислокації військової частини № 32207, у складі якої ОСОБА_1 приймав участь в ліквідації наслідків аварії, знаходиться поза зоною відчуження, а дні таких виїздів у зону відчуження в архівній довідці Міністерства оборони від 12.11.2013 № 27788 не відображені.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного від 19 листопада 2014 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі статтею 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської ката строфи» пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії призначаються із зменшенням пенсійного віку.

Учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів, пенсійний вік зменшується на 10 років.

Підпунктом 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 передбачено, що документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та працювали визначену кількість днів у зоні відчуження.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Відповідно до пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 1 до 14, у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році видаються відповідні посвідчення. В пункті 10 Порядку визначено, що посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах 27 лютого 2018 року у справі № 344/9789/17, від 31 липня 2018 року у справі № 751/2050/17.

Встановлені судами обставини справи свідчать, що позивач має посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році Серії НОМЕР_2 , він віднесений до 2 категорії осіб постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Для призначення пенсії позивачем до пенсійного органу було подано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, архівну довідку Міністерства оборони України від 12 листопада 2013 року № 27788, військовий квиток від НВ № 2129164 від 04 травня 1983 року, трудову книжку НОМЕР_3 .

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що право позивача на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 10 років підтверджено належним чином оформленими документами, передбачених пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На час звернення до територіального органу Пенсійного фонду України позивач набув права на призначення пільгової пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Подані позивачем документи не викликають сумнівів щодо його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження у період з 06 червня 1986 року по 28 червня 1986 року в складі військової частини НОМЕР_1 . Інших підстав неможливості призначення позивачу пенсії відповідачем не наведено, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку є необґрунтованою.

Посилання пенсійного органу в обґрунтування касаційної скарги на відсутність в архівній довідці інформації про дні виїзду в зони (на об`єкти, населені пункти) та дози опромінення є безпідставними і висновки судів не спростовують, оскільки відповідно до Порядку № 22-1 видана позивачу довідка містить інформацію про дозу опромінення та період участі позивача в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а необхідність зазначення днів виїзду в зони (на об`єкти, населені пункти) вказаним Порядком не передбачено.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку щодо протиправності дій відповідача, щодо відмови в нарахуванні пенсії за зменшеним пенсійним віком та зобов`язання пенсійного органу вчинити дії.

Разом з тим, враховуючи те, що позивачу відмовлено пенсійним органом у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, судами безпідставно вирішено стягнути з відповідача суму заборгованості такої пенсії. Задовольнивши позов у цій частині, суди вирішили спір, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

За таких обставин, належним способом захисту порушених прав позивача є покладення на пенсійний орган обов`язку призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію із зниженням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з часу його звернення з заявою про призначення пенсії до пенсійного органу, тобто з 11 грудня 2013 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справа № 750/5581/17 та від 22 травня 2018 року у справі № 285/1538/17.

Вказані обставини є підставою для зміни судового рішення в частині обрання способу захисту прав позивача.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги та зміні рішення судів попередніх інстанцій.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року, залишену без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року у справі № 212/12245/13-а змінити.

Викласти абзац четвертий резолютивної частини постанови Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року в наступній редакції:

«Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 11 грудня 2013 року».

У іншій частині постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк
Судді: М.І. Гриців
Н.В. Коваленко