Справа № 761/19360/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року

у справі №761/19360/17 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_3

до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії протиправною та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків виплати його пенсійного забезпечення за період з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2014 року відповідно до індексу споживчих цін в сумі 22 541,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві виплату коштів за період з 02.10.2012 року по 30.09.2014 року у здійснено лише у лютому 2017 року. У відповідь на письмове звернення щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, відповідач листом від 24.03.2017 року відмовив ОСОБА_3 у нарахуванні компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати пояснюючи, що виплата недоплаченої пенсії за рішенням суду має разовий характер.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року позов задоволено. Визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії протиправними. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_3 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсійного забезпечення за період з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2014 року відповідно до індексу споживчих цін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що пенсійним органом не було допущено протиправних дій, а відповідач дія у межах та у спосіб передбачений законом.

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу позивачем не надано.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 перебуває на обліку Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2013 року у справі №759/5251/13-а відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок пенсії.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року у справі №759/5251/13-а, скасовано постанову Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2013 року та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок пенсії задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_3 у зв'язку із збільшенням грошового забезпечення з 02 жовтня 2012 року. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_3, з урахуванням основного розміру пенсії, який становить 89% грошового забезпечення та здійснити на його користь відповідні виплати з 02 жовтня 2012 року.

На виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провело перерахунок пенсії та нарахована заборгованості з 02.10.2012 року по 03.09.2014 року у сумі 18 566,04 грн.

Зазначена заборгованість була виплачена лише в березні 2017 року.

У зв'язку з порушенням строків виплати пенсії та заборгованості позивач 21 березня 2017 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів.

Листом від 24.03.2017 року №6915/03/Ж-752 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про те, що механізм обчислення суми компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати відповідно до Закону України від 19.10.200 №2050 «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначений відповідним порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159. Компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії та інші соціальні виплати. Пунктом 5 Методики обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.02.2002 за №112/6400, визначено доходи громадян, які входять до сукупного доходу одержувачів, зокрема, визначено пенсію. Відповідно до підпункту 7.11 пункту 7 Методики суми пенсій та допомог за рішенням суду враховуються в тому місяці, в якому вони фактично виплачені. Враховуючи зазначене, донарахована сума коштів на виконання рішення суду була здійснена одноразовою виплатою, тобто має разовий характер.

Не погоджуючись з такими діями пенсійного фонду позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку про необґрунтованість дій відповідача, що полягає відмови в нарахуванні та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Водночас нормами ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно зі ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до з п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний висновки щодо застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 справа №336/4675/17, від 21.06.2018 №523/1124/17, від 03.07.2018 справа № 521/940/17, від 05.10.2018 справа №162/787/16-а.

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції нарахування та виплата позивачу пенсії відбулись у зв'язку із прийняттям Пенсійним органом відповідного протоколу на виконання судового рішення у справі №759/5251/13-а, згідно з яким зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії та нарахована заборгованості починаючи з 02.10.2012 року по 03.09.2014 року у сумі 18 566,04 грн.

Зазначена заборгованість з період з 02.10.2012 по 03.09.2014 року у сумі 18 566,04 грн.

була виплачена лише в березні 2017 року.

Несвоєчасне нарахування сум відбулось з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та зобов'язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсійного забезпечення за період з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2014 року відповідно до індексу споживчих цін.

Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на рішення Верховного суду України від 18.11.2014 та від 07.11.2012, в яких судом висловлена позиція, що для проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати є умова, що вони нараховані особі, оскільки такі посилання нівелюються нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постановами Верховного Суду від 20.02.2018 справа №336/4675/17, від 20.02.2018 справа №522/5664/17, від 21.06.2018 №523/1124/17, від 03.07.2018 справа № 521/940/17, від 05.10.2018 справа №162/787/16-а..

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду справа №522/5664/17 від 20 лютого 2018 року основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 07 листопада 2018 року.