Справа № 814/902/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/902/18

Категорія: 10.1 Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївської області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївської області про визнання неправомірною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1Г.) звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївської області (далі ГУ ДФС у Миколаївської області) про визнання неправомірною та скасування вимоги від 09.02.2018 року № Ф-7436 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску в сумі 16 271,57 грн.

Підставами для задоволення вимог, позивач вважає:

- отримання пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262 -ХІІ);

- наявність статусу фізичної особи-підприємця і перебування на спрощеній системі оподаткування;

- досягнення у березні 2010 років 60 років.

Викладені обставини, на думку позивача, свідчать, що відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI), він звільнений від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

До того ж, підставою для задоволення заявлених вимог, позивач вважав наявність рішення Миколаївського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, від 11.10.2013 року у справі за №814/4197/13-а, яким було встановлено його право бути звільненим від сплати єдиного соціального внеску саме на наведених вище підставах.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправною та скасував прийняту ГУ ДФС у Миколаївської області 09.02.2018 року вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7436-17.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що отримання позивачем пенсії за вислугу років на підставі Закону № 2262-ХІІ і не прийняття ним рішення про призначення пенсії на підставі Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV), не може розцінюватися як обставина, що позбавила його права на звільнення від сплати єдиного соціального внеску.

На думку суду першої інстанції, визначальним, у даному випадку, є факт досягнення особою пенсійного віку та факт отримання ним пенсії (незалежно від її виду), адже інше тлумачення частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI не відповідає змісту цієї норми (звільнення пенсіонерів певного віку від сплати єдиного соціального внеску) та має ознаки дискримінації (надання переваги саме тим особам, які отримують пенсію на підставі Закону № 1058).

Окрім того, при прийнятті рішення, судом першої інстанції, відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, було взято до уваги той факт, що судовим рішенням визначено, що позивач є особою, яка, відповідно до частини четвертої статті 4 №2464-VI, звільнена від сплати єдиного соціального внеску.

Відповідно до положень ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її задоволення, з огляду на наступне.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини свідчать про те, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, є платником єдиного податку, отримує пенсію за Законом №2262-ХІІ, 17 березня 2010 року позивач досяг пенсійного віку і у нього з'явилось право на оформлення відповідної пенсії за віком.

У звязку з несплатою єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у позивача виникла заборгованість за ІІ квартал 2015 року IV квартал 2017 року в сумі 16 271,57 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.10.2013 року у справі № 814/4197-13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2014 року (а.с.11-13), було встановлено, що позивач є особою, яка, відповідно до частини четвертої статті 4 Закону № 2464, звільнена від сплати єдиного соціального внеску.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій були побудовані на існуючій практиці Вищого адміністративного Суду України, яка складалася з того, що призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ жодним чином не позбавляє позивача права бути звільненим від сплати єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, оскільки зазначена норма не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску із досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати цього платежу всіх пенсіонерів за віком, яким є позивач.

Колегія суддів не погоджується з правовою позицією суду першої інстанції про те, що призначення пільгової пенсії за вислугу років, відповідно до Закону №2262-ХІІ звільняє позивача від сплати єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.

Указаних висновків суд апеляційної інстанції дійшов ураховуючи наступне.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є ФОП, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За приписами частини четвертої статті 4 цього Закону (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом № 3609-VI, які набули чинності 6 серпня 2011 року), особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (редакція, що діяла на момент спірних правовідносин).

У звязку з неоднаковим застосуванням Вищим адміністративним Судом України як касаційним судом частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України неодноразово вирішувала питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції даної правової норми.

Зокрема правовий аналіз вказаної норми проводився Верховним Судом України у справах: №№ 21-59а-14 від 15.04.2014 р., 21-420а-14 від 18.11.2014 р, 21-95а-15 від 17.03.2015 р.

Так, у наведених вище рішеннях, висловлений наступний правовий висновок.

Право чоловіків на пенсію за віком, що передбачене частиною першою статті 12 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та частиною першою статті 26 Закону № 1058-ІV у редакціях, чинних на час вчинення спірних відносин, пов'язується, зокрема, з досягненням 60 років.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону № 2262-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Аналізуючи частину четверту статті 4 Закону № 2464-VІ, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить з її буквального змісту, оскільки наведене регулювання не має очевидної алогічності, суперечності, двозначності.

Таким чином, право не сплачувати єдиний внесок поширюється лише на осіб, прямо перерахованих в аналізованій нормі пенсіонерів за віком або інвалідів, які отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Це право не поширюється на пенсіонерів за вислугою років, у тому числі, на тих які досягли пенсійного віку для пенсії за віком.

Пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, і здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів, які не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.

На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентується Законом № 2262-ХІІ.

Статтею 8 зазначеного Закону передбачено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

За змістом статті 7 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Отже, зазначеним Законом фактично визнається той факт, що пенсії передбачені Законом № 1058-ІV та Законом № 2262-ХІІ є різними державними пенсіями. Різниця при цьому обумовлюється юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України на підставі аналізу зазначених норм права дійшла висновку, що положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ не розповсюджується на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену відповідно до Закону № 2262-XII, не дивлячись на можливе досягнення ними загального пенсійного віку необхідного для пенсії за віком.

Частина 5 статті 242 КАС України встановлює, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тому, вирішуючи даний спір по суті, колегія суддів керувалась правової позицією найвищого судового органу.

Важливо звернути увагу на аргумент суду першої інстанції щодо наявності судового рішення, яким встановлені певні факти, які є обовязковими для суду, що в подальшому розглядає іншу справу.

Дійсно, відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте, у даній правовій ситуації, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.10.2013 року у справі № 814/4197-13-а, є підстави не брати до уваги вказане рішення, оскільки воно стосувалось певного періоду часу, а саме 2013 року, було виконано, тобто позивач був звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до квітня 2015 року.

Резюмуючи викладене, слід констатувати, що відповідно до вимог ст. 317 КАС України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та для ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав неправильного застосування норм матеріального права.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.6 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо оскарження рішення субєкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність права у учасників справи на касаційне оскарження рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївської області задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївської області про визнання неправомірною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко