Справа № 825/1778/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1778/18 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Безименної Н.В..,
Кучми А.Ю.
за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2018 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення йому виплати пенсії за вислугу років;
- зобовязати відповідача перерахувати розмір та поновити йому виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України щодо непоновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу строків служби.
- зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу строків служби з 17 листопада 2017 року.
- зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України провести перерахунок та виплату поновленої пенсії за віком відповідно до положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірах, не менше мінімального прожиткового мінімуму, на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, подано апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яка підписана 28.09.2012, не набула чинності, оскільки не ратифікована Верховною Радою України.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданим 11.10.2000 (відповідно до відмітки, строк дії продовжено до 11.10.2020).
Позивачу була призначена пенсія за вислугу строків служби на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 31.10.2000, виданим Чернігівським обласним військовим комісаріатом.
Позивач до грудня 2000 року проживав в Україні та був знятий з реєстрації місця проживання у звязку з виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, у звязку із чим, йому було припинено виплату пенсії.
21.02.2018 позивач, через повноважного представника, звернувся до ГУПФ в Чернігівській області із заявою про поновлення її виплати з 07.10.2009 в розмірах, відповідно до пенсійного законодавства України, витребування пенсійної справи, здійснення запитів щодо отримання необхідних документів. До заяви представником позивача було додано нотаріально завірені копії документів.
Листом від 07.03.2018 за № 1740/03/А-12 відповідач повідомив, що поновити виплату пенсії немає законних підстав, оскільки позивач отримував пенсію не з ГУПФ в Чернігівській області, а з Чернігівського ОВК, звідки матеріали пенсійної справи на позивача відповідачеві не надходили. Крім того, не дотримано форми заяви, а вказаний в ній відкритий банківський рахунок не відповідає вимогам Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України, а відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості. Крім вказаного, суд дійшов висновку, що позивач звернувся з даним позов до суду з пропуском строку, а тому вважав за необхідне зобовязати відповідача поновити позивачу виплату пенсії в межах передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до суду, тобто з 17 листопада 2017 року.
Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 вказаними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, з дня набрання чинності рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у нього виникло право на відновлення виплати пенсії.
Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно доЗакону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).
Пунктом 2.8 Порядку передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Отже, заява про поновлення виплати пенсії може бути подана пенсіонером особисто або його законним представником, при цьому заява може бути подана до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Доводи апелянта про те , що ним не призначалась пенсія позивачу, а тому відсутні підстави для її поновлення саме пенсійним органом колегія суддів безпідставним з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 2.11.2006 № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення та виплати пенсій деяким категоріям громадян», з 01.01.2007 функції з призначення та виплати пенсії військовослужбовцям покладено на органи Пенсійного фонду України.
До виїзду на постійне місце проживання за кордон пенсія позивачу виплачувалась Чернігівським обласним військовим комісаріатом.
У 2007 році функції з призначення та виплати пенсії були передані до територіальних управлінь Пенсійного фонду України.
Відтак, позивач обґрунтовано звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігіській області.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення ним як органом пенсійного забезпечення дій, спрямованих на відновлення порушеного права позивача на отримання пенсійних виплат.
Наразі передання функцій зі здійснення пенсійного забезпечення органам пенсійного фонду, факт призначення пенсії саме військовим комісаріатом та неотримання пенсійної справи позивача не можуть бути підставою для порушення конституційного права позивача на отримання пенсії.
В той же час, ГУ ПФУ в Чернігівській області не здійснено жодних заходів, спрямованих на отримання відомостей, необхідних для реалізації права на пенсію позивачем: не витребувано інформації щодо призначення та виплати військової пенсії позивачу.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи питання періоду з якого необхідно поновити виплату пенсії позивачу, суд першої інстанції правильно визначив, що порушені права позивача підлягають поновленню з 17 листопада 2017 року.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що виходячи з приписів статей 122 КАС України, права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку звернення до суду, однак помилково відмовив у задоволенні позову в цій частині, а не залишив адміністративний позов без розгляду.
В той же час, пропуск позивачем строку в частині позовних вимог щодо поновлення виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року до 16 листопада 2017 року має наслідком залишення адміністративного позову без розгляду у цій частині.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині вимог щодо поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року до 16 листопада 2017 року.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України , судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Згідно з ч. 4 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній станом на дату розгляду апеляційної скарги), якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: судове рішення необхідно скасувати у частині позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року до 16 листопада 2017 року та залишити позов у цій частині без розгляду, у решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року задовольнити частково.
Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року у частині позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року до 16 листопада 2017 року скасувати.
Адміністративний позов у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії щодо поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року до 16 листопада 2017 року залишити без розгляду.
У решті постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05.11.2018.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В.Безименна,

А.Ю.Кучма