Справа № 360/3015/18
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

05 листопада 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3015/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1А.) до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у припинення пенсійних виплат на адресу позивача;

- зобовязати відповідача поновити пенсійні виплати для позивача з травня 2018 року включно до часу прийняття судом рішення по суті спору (а.с.3-5).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач перебуває на обліку як пенсіонер, внутрішньо переміщеною особою, пенсія призначена за віком. З травня 2018 року відповідач припинив виплати пенсії для позивача. З приводу призупинення пенсійних виплат позивач в телефонному режимі звертався до відповідача та просила вказати причину припинення пенсійних виплат та про їх поновлення. В вересні 2018 року позивачу усно повідомили про те, що підставою для припинення пенсійних виплат для стала тривала відсутність за місцем реєстрації в якості тимчасово переміщеної особи та повернення до зони проведення АТО. Позивач вважає, що дії відповідача порушують його права та інтереси, визначені законами України, а тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 05.11.2018 за вхідним реєстраційним номером 30913/2018 надав відзив на позовну заяву від 05.11.2018 №17774/08 (а.с.28-33), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що на підставі особистою заяви від 19.06.2018 пенсійну справу позивача взято на облік з 01.05.2018 за даними електронної пенсійної справи як внутрішньо переміщену особу. 03.07.2018 на адресу відповідача надійшов лист від управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області від 29.06.2018 №9/3158 «Інформація щодо зняття з обліку ВПО». Листом надано список осіб, яких знято з обліку у звязку з вибуттям в інший район. У цьому листі зазначена ОСОБА_1. Відповідачем 09.07.2018 №262 було прийнято рішення про припинення виплат пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.07.2018 відповідно до п.5 ч.1 ст.49 Закону України №1706, п.7-1 Порядку №509.

Рішенням комісії з питань призначення (відновлення, відмовлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 04.09.2018 №105 було призначено виплату пенсії ОСОБА_1 В листопаді 2018 року на виплату включена сума пенсії за листопад 2018 року та перерахована на основну відомість листопада 2018 року у сумі 1668,29 грн. та «поточна» доплата за період з 01.06.2018 по 31.10.2018 в сумі 10009,74 грн., яка перерахована на додаткову відомість листопада 2018 року на поточний рахунок, який відкрито у ТВБВ №10012/026 філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», число виплати 9. Період «відкладеної» доплати з 01.05.2018 по 31.05.2018 в сумі 1668,29 грн. буде виплачена після прийняття КМУ окремого порядку. Станом на день подання відзиву окремий порядок виплат соціальних виплат, які не виплачені за минулий період КМУ не затверджено. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 05.10.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є громадянкою України, паспорт серії ЕК 227620, виданий 20.09.1996 Стаханівським МВ УМВС України у Луганської області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 (м.Стаханов), АДРЕСА_1 (а.с.6-7,8).

Позивач є пенсіонером, що підтверджується посвідченням Серії ААА №469156 від 28.08.2006 (а.с.9).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 19.06.2018 № ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: Луганська область, Кремінський район, с.Кузьмине, вул.Челюскіна, буд.23 (а.с.10).

На виконання ухвали суду від 05.10.2018 Управління праці та соціального захисту населення Кремінської райдержадмінстарації надало інформацію, в якій зазначило, що рішення про скасування дії довідки ОСОБА_1 не приймалось (а.с.26).

12.10.2015 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив взяти пенсійну справу на облік (а.с.46).

В матеріалах пенсійної справи наявна заява позивача до відповідача від 25.09.2015, в якій позивач просив належні суми пенсії перераховувати на поточний рахунок АТ «Ощадбанк» (а.с.54).

Також відповідно до інформації зазначеної у листі від 29.06.2018 №9/3158 вбачається, що в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб були зняти з обліку громадяни, які вибули в інший район, зокрема, ОСОБА_1 (а.с.63).

Відповідно до рішення від 09.07.2018 №262 ОСОБА_1 вирішено припинити виплату пенсії за віком з 01.07.2018 відповідно до п.5 ч.1 ст.49 Закону України №1058, ст.12 Закону №1706, п.7-1 Порядку №509, оскільки позивача знято з обліку УПтаСЗН Рубіжанської міської ради Луганської області у звязку з вибуттям в інший район (а.с.35-37).

Розпорядженням відповідача від 24.09.2018 вирішено виплату пенсії перевести за адресою: с.Кузьміне, вул.Челюскіна, буд.23 (а.с.59).

Листом від 10.07.2018 №11911/03.2 відповідач надав як додаток рішення про призупинення виплати пенсії та зазначив, що для вирішення питання відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутись до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із відповідною заявою та копіями документів (а.с.67).

Електронною поштою відповідач передав електронну пенсійну справу Кремінському відділу Рубіжанського ОУПФУ, у звязку зі зміною постійного місця проживання (а.с.71).

З довідки від 05.11.2018 наданої відповідачем вбачається, що з листопада 2018 позивачу виплачується пенсія, однак за період з 01.05.2018 по 30.09.2018 відповідач нарахував, однак не виплатив нараховану належну суму пенсії (а.с.92).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Згідно з наявного у матеріалах справи рішенням Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 09.07.2018 №262 ОСОБА_1 вирішено припинити виплату пенсії за віком з 01.07.2018 відповідно до п.5 ч.1 ст.49 Закону України №1058, ст.12 Закону №1706, п.7-1 Порядку №509. При цьому з тексту рішення вбачається, що фактичною підставою для припинення виплати пенсії позивачу стало зняття його з обліку УПтаСЗН у звязку з вибуттям і інший район (а.с.35-37).

Водночас Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як зазначено у рішенні відповідача а саме зняття його з обліку УПтаСЗН у звязку з вибуттям і інший район.

Лише одне посилання відповідача на п.5 ч.1 ст.49 Закону України №1058 не свідчить про правильність прийняття вказаного рішення.

Тобто припинення виплати пенсії позивачу відбулося безпідставно та не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Аргументи відповідача, що він зобовязаний у своїй діяльності керуватися постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, встановленим цими постановами порядком продовження та поновлення виплат, суд вважає безпідставними та відхиляє, з огляду на таке.

Так за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Водночас суд зазначає, що зняття з обліку у звязку з вибуттям в інший район не є умовою передбаченою п.5 ч.1 ст.49 Закону України з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 Деякі питання функціювання територіальних органів Пенсійного фонду України управління Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області реорганізовано в Рубіжанське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області шляхом злиття з управлінням Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області.

Таким чином, позивач залишився перебувати на обліку як пенсіонер у відповідача, а тому підстав для припинення виплати йому пенсії у відповідача не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналізуючи вказані вище норми права та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення від 09.07.2018 про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 діяв не на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при розгляді типової справи.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне застосувати ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позовних вимог і визнати протиправним зазначене рішення, оскільки саме рішення створює відповідні правові наслідки.

Ефективним захистом порушених прав позивача є виплата пенсії ОСОБА_1 починаючи саме з 01.05.2018, а не з 01.07.2018, як зазначено у рішенні відповідача, оскільки як вбачається з довідки відповідача від 05.11.2018 позивачу з листопада 2018 року виплачується пенсія, при цьому з 01.05.2018 позивачу нараховано, однак не виплачено заборгованість належної суми пенсії за період з 01.05.2018 по 31.10.2018 (а.с.92).

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Враховуючи те, що припинення виплати пенсії позивачу сталося не з вини пенсіонера, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату їй пенсії за минулий час без обмежень будь-яким строком.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера повинна бути йому сплачена.

Враховуючи те, що виплату пенсії позивачу припинено з 01.05.2018, проте, станом на час розгляду та вирішення даної справи відповідачем не надано доказів здійснення виплати заборгованості з пенсії за період з 01.05.2018 по 31.10.2018, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив в даному випадку протиправну бездіяльність, чим також порушив права позивача.

Доводи відповідача про те, що виплата заборгованості позивачу буде здійснена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України з моменту його прийняття з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України №335 від 25.04.2018 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365», є неприйнятними, виходячи з наступного.

Так, суд ще раз акцентує увагу на тому, що за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону №1058-IV щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

При цьому, суд наголошує на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Разом з цим, враховуючи вищевикладене та висновки суду про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсії позивачу, суд, з метою відновлення порушених права ОСОБА_1, вважає за необхідне зобов'язати Рубіжанське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити заборгованість по невиплаченій пенсії за період з 01.05.2018 по 31.10.2018 без відтермінування на невизначений час.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з обранням належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Оскільки ухвалою суду від 05.10.2018 позивача звільнено від сплати судового збору, розподіл судових витрат між сторонами відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 09 липня 2018 року №262 про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 липня 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.05.2018 по 30.09.2018.

Зобовязати Рубіжанське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (93009, Луганська область, м.Рубіжне, вул.Студентська, буд.35А, ) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94000, Луганська область, м.Кадіївка (м.Стаханов), АДРЕСА_1) борг з виплати пенсії за період з 01.05.2018 по 31.10.2018.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя ОСОБА_2