Справа № 509/1187/14-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2018 року

Київ

справа №509/1187/14-а

адміністративне провадження №К/9901/5210/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Кароліно - Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання бездіяльності неправомірною, визнання рішення незаконним та визнання права за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року у складі колегії суддів: Єщенка О.В., Димерлія О.О., Романішина В.Л.

В С Т А Н О В И В :

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Кароліно - Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, в якому просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо тривалого та несвоєчасного розгляду заяв позивача про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо об'єднання земельних ділянок належних позивачу на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ОД № 12564, площею 0,190 га; рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 4 червня 2009 року, площею 0,074 га та отримання свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,2640 га, що розташована за адресою 67844, Одеська області, Овідіопольський район, с. Кароліно - Бугаз, пров 3-й Приморський 12;

- визнати рішення ХХХ сесії VI скликання № 937 - VI "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2." від 27 грудня 2013 року незаконним та скасувати його;

- визнати за ОСОБА_2 право на звернення до будь - якої землевпорядної організації з метою виготовлення проекту землеустрою для впорядкування існуючого землеволодіння та подальшого оформлення свідоцтва про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2640 га, що розташована за вищевказаною адресою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 покликається на те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не розглянувши заяву позивача про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо об'єднання земельних ділянок у встановлені законодавством спосіб та строк; прийняв протиправне рішення щодо розгляду заяви позивача, чим, фактично, позбавив позивача права на виготовлення проекту землеустрою для впорядкування існуючого землеволодіння та подальшого оформлення акта про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2640 га

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 травня 2014 року адміністративний позов задоволено частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язаний розглянути заяву позивача у спосіб, строки та в межах повноважень визначених чинним законодавством, а не ставити розгляд такої заяви в залежність від виконання, чи невиконання, позивачем певних вимог відповідача. Порушення відповідачем порядку та строків розгляду заяви позивача призвело до прийняття протиправного та необґрунтованого рішення сесії сільської ради про відмову в задоволенні заяви позивача.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 12 березня 2015 року апеляційну скаргу Кароліно - Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області задовольнив, постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 травня 2014 року скасував та прийняв нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Кароліно - Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання бездіяльності неправомірною, визнання рішення незаконними та визнання права відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що усі заяви позивача були розглянуті сільською радою гласно, колегіально, з додержанням передбачених законодавством строків та без будь - яких порушень чинного законодавства. Також апеляційний суд вважав, що сільською радою у рішенні від 27 грудня 2013 року чітко зазначені фактичні обставини, які стали підставою для прийняття оскарженого рішення, а саме наявність судових спорів між суміжними землевласниками, і саме це стало підставою для відмови в задоволенні заяви позивача. Крім того, апеляційний суд зазначив те, що позивач ставив питання про об'єднання земельних ділянок, в той час як об'єднання земельних ділянок можливе тільки за наявності у двох ділянок кадастрових номерів та внесення даних про ці ділянки у Державний земельний кадастр. Оскільки вказані вимоги позивачем не виконані, відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні заяви.

Не погоджуючись з постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року і залишити в силі постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 травня 2014 року.

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що відмова відповідача у задоволенні заяви позивача про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо об'єднання двох земельних ділянок, призводить до позбавлення позивача можливості виділити в натурі земельну ділянку, яка належить позивачу на підставі рішення суду, що робить неможливим внесення відомостей про цю земельну ділянку у Державний земельний кадастр, та, як наслідок, унеможливлює об'єднання цієї земельної ділянки із земельною ділянкою, що належить позивачу на підставі Державного акта про право приватної власності на землю.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено те що, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012564 ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,19 га за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 червня 2009 року за ОСОБА_2 визнано право власності на частину земельної ділянки площею 0,074 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_1 і на підставі рішення Кароліно - Бугазької сільської ради від 22 січня 1998 року № 500 була передана у власність ОСОБА_4.

04 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Кароліно - Бугазької сільської ради з проханням надати йому дозвіл на виготовлення технічної документації з метою отримання єдиного державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2640 га., яка складається з двох вищевказаних земельних ділянок.

07 лютого 2013 року заява позивача була розглянута на засіданні земельної комісії сільської ради, яка, як стверджується протоколом цього засідання, вирішила надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення землевпорядної документації лише за умови проведення інвентаризації земель для встановлення фактичної площі без урахування схилу та роз'яснень районного відділу земельних ресурсів стосовно будівель та споруд, що знаходяться у спільній власності, вирішення питання винести на розгляд сесії сільської ради.

28 лютого 2013 року сільська рада зняла питання щодо розгляду заяви позивача на доопрацювання, що підтверджується протоколом засідання сесії Кароліно-Бугазької сільської ради

05 березня 2013 року відділ Держземагентства в Овідіопольському районі направив голові Кароліно - Бугазької сільської ради відповідь на його лист від 25 лютого 2013 року № 106/02-07, в якому роз'яснив, що відповідно до статті 51 Закону України "Про землеустрій" проектами землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь та землекористувань передбачаються заходи щодо впорядкування структури земельних угідь, усунення черезсмужжя, далекоземелля, ламаності меж, ерозійних процесів та інших екологічних наслідків нераціонального використання земель і створення територіальних умов для функціонування всіх галузей економіки, формування й удосконалення раціональної системи існуючого землеволодіння та землекористування. Оскільки ОСОБА_2 володіє та користується земельною ділянкою площею 0,260 га на підставі державного акту та рішення суду, Кароліно-Бугазька сільська рада може надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь.

Враховуючим те, що відповідач не розглянув питання, яке ставилось позивачем у заяві від 04 лютого 2013 року, ОСОБА_2 6 грудня 2013 року повторно звернувся до Кароліно - Бугазької сільської ради з проханням розглянути заяви - про інвентаризацію земельної ділянки з метою реєстрації прав власності на неї.

Рішенням Кароліно - Бугазької сільської ради від 27 грудня 2013 року №937-VI у задоволенні заяви від 04 лютого 2013 року позивачеві було відмовлено з посиланням на статтю 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" та статті 12, 88, 116 Земельного кодексу України: не вирішення земельних спорів між суміжними користувачами та невиконання позивачем вимог сільської ради щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року не відповідає, а вимоги касаційної скарги є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду справи судам попередніх інстанцій необхідно було з'ясувати те, чи були оскаржувані бездіяльність та рішення здійснені зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо об'єднання земельних ділянок належних позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 12564, площею 0,190 га; рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 червня 2009 року, площею 0,074 га та отримання свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,2640 га, що розташована за адресою 67844, Одеська області, Овідіопольський район, с. Кароліно - Бугаз, пров 3-й Приморський 12.

Тобто, позивач вважає, що він є власником вищевказаних земельних ділянок та має право на їх об'єднання в одну земельну ділянку.

З цього приводу суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 125 ЗК України (тут і далі норми Земельного Кодексу України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено те, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частини першої статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частини другої цієї ж статті, формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

Частиною п'ятою статті 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок, як правило, здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Таким чином, суд касаційної інстанції приходить до переконання в тому, що позивач мав право на формування земельної ділянки за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,074 га, що розташована за адресою 67844, Одеська області, Овідіопольський район, с. Кароліно - Бугаз, пров 3-й Приморський 12, оскільки на час звернення до відповідача із заявою про об'єднання земельних ділянок право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано не було, а відтак вказана земельна ділянка була не сформована.

Частиною шостою статті 79-1 ЗК України передбачено те, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Тому, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, обов'язковою умовою об'єднання двох земельних ділянок є наявність у обох ділянок кадастрових номерів та внесення даних про ділянку у Державний земельний кадастр, що, як вбачається з вищезазначеного, у позивача на момент звернення із заявою до відповідача, відсутнє.

В той же час суд касаційної інстанції не погоджується із висновком апеляційного суду про те, що за наведених обставин Кароліно-Бугазька сільська рада не мала ніяких законних підстав прийняти за заявою позивача будь - яке інше рішення, ніж про відмову в її задоволенні.

Як йшлося вище, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначено частиною сьомою статті 118 ЗК України.

Так, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Виходячи з вимог цієї статті, суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач зобов'язаний був розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у місячний строк дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні.

В той же час, на переконання суду касаційної інстанції, Кароліно - Бугазька сільська рада Овідіопольського району Одеської області допустила протиправну бездіяльність, не розглянувши у встановлений законодавством строк заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та прийняла рішення у спосіб, що не передбачений чинним законодавством.

Також касаційний суд звертає увагу на те, що підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Всупереч вищевикладеному, в оскаржуваному позивачем рішенні Кароліно - Бугазька сільська рада Овідіопольського району Одеської області не зазначила жодної із визначеної законодавством підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна позиція сформована Верховним Судом, зокрема, у постанові 14 серпня 2018 року у справі №814/736/16

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв не у спосіб та всупереч повноваженням, що встановлені чинним законодавством.

Більше того, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не звернув увагу на те, що на час прийняття цього рішення на розгляді Кароліно - Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області перебували дві заяви ОСОБА_2 (від 04 лютого 2013 року та від 06 грудня 2013 року), які не є ідентичними, чи аналогічними за змістом.

В той же час, жодна із цих заяв, на переконання суду касаційної інстанції, не була предметом розгляду на засіданні сесії Кароліно - Бугазької сільська рада Овідіопольського району Одеської області, оскільки, як зазначено в оскаржуваному рішенні воно прийнято з метою врегулювання земельного конфлікту між суміжними землевласниками, а не за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) висловив правову позицію, відповідно до якої принцип «належного урядування», зокрема, передбачає те, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції приходить до переконання в тому, що у відносинах з позивачем відповідач діяв не послідовно та у спосіб, що не передбачений чинним законодавством, без дотримання власних процедур, що призвело до юридичної невизначеності позивача в питанні отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як в процесі формування нової земельної ділянки, так і в процесі об'єднання існуючих земельних ділянок, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання бездіяльності відповідача протиправною та скасування оскаржуваного рішення відповідача.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про необхідність задоволення касаційної скарги ОСОБА_2, скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року скасувати.

Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 травня 2014 року залишити у силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко