Справа № 178/426/17
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2018 року

Київ

справа №178/426/17

адміністративне провадження №К/9901/3802/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Журіної О.О.,

представника відповідача - Остапенка В.В.,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства оборони України (далі - Мінооборони) на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року (судді Головко О.В., Суховаров А.В., Ясенова Т.І.) в адміністративній справі № 178/426/17 за позовом ОСОБА_2 до Мінооборони про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Міноборони щодо залишення без реалізації документів про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням IIІ групи інвалідності, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби; зобов'язати Міноборони вирішити питання відповідно поданої заяви та доданих документів щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням IІI групи інвалідності, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби, у розмірі 182 700 грн; стягнути з Міноборони витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн.

Суди встановили, що ОСОБА_2 проходив строкову військову службу з 02 листопада 1983 року по 04 травня 1985 року на території Республіки Афганістан, де в той час велися бойові дії, на посаді стрілка.

Згідно з витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 25 березня 2014 року № 846 у позивача встановлено поранення голови, рук, контузія головного мозку, захворювання, які пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні і країнах, де велись бойові дії.

Уподальшому позивачу первинно встановлена ІІІ група інвалідності, що настала в результаті поранення голови, лівої руки, тулуба, контузія головного мозку, захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 11 червня 2014 року серії ААГ № 005037 та повторно довідкою серії ААА № 394428.

У квітні 2016 року позивач звернувся до Військкомату із заявою про виплату одноразової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби у країнах, де велись бойові дії, та надав копії необхідних документів.

Військкомат надіслав до Міноборони документи позивача для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Згідно з пунктом 67 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі - Комісія) від 13 травня 2016 року № 34 Комісія повернула ОСОБА_2 документи, які він подав для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, на доопрацювання, оскільки у них бракувало інформації про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом.

Криничанський районний суд Дніпропетровської області постановою від 21 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовив.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове - про часткове задоволення позовних вимог. Визнав протиправними рішення Міноборони, оформлене протоколом від 16 травня 2016 року № 34 щодо повернення на доопрацювання документів ОСОБА_2 для отримання одноразової грошової допомоги, у зв'язку із встановленням інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок поранення пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Зобов`язав Міноборони прийняти рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 як особі з інвалідністю ІІІ групи в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року з моменту встановлення інвалідності ІІІ групи. У задоволенні решти вимог відмовив. Присудив за рахунок бюджетних асигнувань Міноборони на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн.

Рішення обґрунтував тим, що відповідач у встановленому порядку не розглянув заяву позивача та не прийняв рішення щодо можливості призначення виплати одноразової грошової допомоги, чим допустив порушення права на належний розгляд поданої ним заяви та документів і прийняття відповідного рішення з приводу призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Міноборони не погодилося із рішенням суду апеляційної інстанції і подало касаційну скаргу про його скасування. Ухвалюючи рішення замість Міноборони. суд тим самим втрутився у дискреційні повноваження цього державного органу та вийшов за межі завдань адміністративного судочинства.

У судовому засіданні представник Міноборони підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.

Верховний Суд переглянув судові рішення судів попередніх інстанцій у межах доводів та вимог касаційної скарги, з'ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону № 2011-XII).

За змістом частини другої статті 16 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) у разі інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності військовослужбовцю виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання цієї статті Закону Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2013 року № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок).

Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності ІII групи (підпункт 1 пункту 6 Порядку).

Відповідно до пункту 13 Порядку керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Проте всупереч приписам вказаного Порядку Міноборони не прийняло передбаченого рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Натомість вирішило направити документи на доопрацювання, яке Порядком не передбачено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо протиправності рішення Міноборони про повернення документів позивача на доопрацювання, але обрав не належний спосіб захисту прав позивача у вигляді покладення на Міноборони обов'язку призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності, у ситуації, коли питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю відповідач фактично не вирішив.

Потрібно зазначити, що задовольняючи позов у цій частині, суди насправді визначили вид рішення, яке має прийняти суб'єкт владних повноважень за результатом розгляду заяви. За умови, що рішення, передбаченого законом, цей суб'єкт ще не ухвалював, присуд для Міноборони призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є передчасним і таким, що не відповідає засадам і завданню адміністративного судочинства, сенс якого насамперед полягає у здійсненні судового контролю за правомірністю рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які ним прийняті, вчинені чи допущені.

За таких обставин належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання Міноборони повторно розглянути заяву ОСОБА_2 із прийняттям відповідного рішення згідно з вимогами законодавства.

Вказані обставини є підставою для зміни судового рішення в частині обрання способу захисту прав позивача.

Решта доводів касаційної скарги не спростовують вищенаведені основні правові висновки суду.

Відповідно до статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції - зміні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року змінити.

Скасувати це рішення в частині зобов'язання Міністерства оборони України прийняти рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 як особі з інвалідністю ІІІ групи в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року з моменту встановлення інвалідності ІІІ групи.

Ухвалити нове рішення, яким зобов'язати Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи з 11 червня 2014 року відповідно до статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25 грудня 2013 року № 975.

У решті судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення виготовлено 06 листопада 2018 року.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко