Справа № 1540/3606/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 1540/3606/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Семенюка Г.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2018 року, прийняту в порядку письмового провадження у складі головуючого судді Єфіменка К.С.,

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області щодо нездійснення остаточного розрахунку в день звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні коштів у сумі 71199,50 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог.

19 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління МВС України в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати незаконною бездіяльність Головного управління МВС України в Одеській області (вулиця Єврейська, 14, м. Одеса, 65014, ) щодо нездійснення остаточного розрахунку в день звільнення з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 65014, ІНПП НОМЕР_1);

- стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області (вулиця Єврейська, 14, м. Одеса, 65014, )на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 65014, ІНПП НОМЕР_1) середній заробіток за весь час затримки належних до виплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ кошти в сумі 71199,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою від 20 серпня 2018 року, прийнятою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд:

- визнав неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду.

- клопотання представника Головного управління МВС в Одеській області від 10.08.2018 року вхідний №23316/18 - задовольнив.

- залишив без розгляду адміністративний позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 65014, ІНПП НОМЕР_1) до Головного управління МВС України в Одеській області (вул. Єврейська, 14, м. Одеса, 65014) про визнання незаконною бездіяльність Головного управління МВС України в Одеській області () щодо не здійснення з ОСОБА_2 остаточного розрахунку в день звільнення, стягнення з Головного управління МВС України в Одеській області () на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ коштів в сумі 71199,50 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася до Одеського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржену ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції неправомірно залишив адміністративний позов без розгляду, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та нормам процесуального права.

Апелянт посилається на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у справі «Рябих проти Росії», «Юніон Аліментарія проти Іспанії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Рисовський проти України», висновки Конституційного Суду України у рішеннях по справі № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року, по справі № 5-рп/2002 від 20 березня 2002 року, по справі № 8-рп/99 від 06 липня 1999 року та зазначає, що під час розв'язання публічно - правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці строки звернення до суду у цій категорії спорів не застосовуються.

Також, апелянт посилається на правову позицію, яка міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України у справі № 380/380/15-а від 03 лютого 2016 року та зазначає про необхідність надати їй можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би проявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду.

На підставі Указів Президента України № 455/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних адміністративних судів та утворення апеляційних адміністративних судів в апеляційних округах» та № 296/2018 від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» проведено заходи з передачі справ та матеріалів, що перебували в провадженні Одеського апеляційного адміністративного суду до П'ятого апеляційного адміністративного суду.

За результатами автоматизованого перерозподілу дану справу передано колегії суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі: Потапчук В.О., Семенюк Г.В., Шляхтицький О.І.

Відзиву на апеляційну скаргу від Головного управління МВС України в Одеській області до П'ятого апеляційного адміністративного суду не надходило.

Справу розглянуто відповідно ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи.

Залишаючи без розгляду адміністративний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив наступні обставини справи.

Головним управлінням МВС України в Одеській області до суду 10.08.2018 року за вхідним № 23316/18 було подане клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, посилаючись на те, що позивач був обізнаний з порушенням його прав в момент здійснення з ним остаточного розрахунку 19.09.2009 року, але без поважних причин, протягом 9 років не звертався до суду, тоді як до суду позивач звернувся лише 19.07.2018 року з пропущенням встановленого ч. 3 ст. 99 КАС України (2005) місячного строку, ст.122 КАС України (2017) строку звернення до суду та не навів поважності причини його пропуску.

Розглянувши вказане клопотання суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з огляду на те, що провадження по справі відкривалось без вирішення питання про визнання поважними причин пропуску строку звернення позивача до суду.

Учасники справи не заперечують тієї обставини, що позивача було звільнено з ОВС наказом від 30.01.2009 року № 32 о/с та остаточний розрахунок з нею по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні здійсненний відповідачем 19.09.2009 року.

На день звернення позивача до суду із позовом 19.07.2018 року (а.с.5) пройшло вісім років та чотири місяці після спливу строку звернення до суду.

Таким чином, суд першої інстанції з адміністративного позову та доданих до нього матеріалів не встановив перешкод та істотних підстав для своєчасного вчинення позивачем процесуальних дій, а тому застосував до заявлених позовних вимог наслідки, передбачені ст. 100 КАС України (2005) та ч. 3 ст. 123 КАС України (2017) та залишив їх без розгляду.

Джерела права й акти їх застосування.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши норми чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позовні вимоги заявлено із порушенням строку для звернення до суду визначеного ст. 122 КАС України, та зазначені у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду підстави для поновлення такого строку, є неповажними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно висновків у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6 -139цс12) за змістом ст. 116, ст. 117 КЗпП України за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Вимоги про стягнення середнього заробітку є вимогами пов'язаними з виплатою заробітної плати.

Враховуючи, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсацій за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116, статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно доч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Керуючись ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Висновок суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно держаних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певну категорію громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема належать громадяни, які відповідно ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

На підставі викладеного, колегія суддів, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов помилкових юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і не правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно ч. 4 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. 6, ст. 9, ст. 311, п. 4 ч. 1 ст. 320, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ч. 5 ст. 328,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2018 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області щодо нездійснення остаточного розрахунку в день звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні коштів у сумі 71199,50 грн. - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 06 листопада 2018 року.

Головуючий: суддя - доповідач В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк

Суддя: О.І. Шляхтицький