Справа № 2а-6285/09/2670
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2012-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 червня 2012 року 11:12 № 2а-6285/09/2670

За позовомОСОБА_1
до третя особа -1 третя особа -2Апарату Верховної Ради України ОСОБА_2 ОСОБА_3
проскасування розпорядження та зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди
Суддя: Вовк П.В.

Секретар судового засідання: Вишняк В.С.

Представники:

від позивачаОСОБА_1
від відповідача від третьої особи -1 від третьої особи -2ОСОБА_4 ОСОБА_4 не з'явився

На підставі ч. 3 ст. 160 КАСУ в судовому засіданні 30.05.2012 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст складено і підписано 11.06.2012.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 22.09.2006 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою до Апарату Верховної Ради України про скасування розпорядження щодо її звільнення, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди (відповідно до заяви про уточнення змісту позовних вимог від 15.04.2008 (а.с. 113 другого тому) та усних уточнень в судовому засіданні від 30.05.2012 щодо загальної суми, яка підлягає стягненню на її користь у розмірі 177362,07 грн.).

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 28.12.2006, залишеної без змін Апеляційним судом міста Києва, адміністративний позов задоволено частково, - визнано протиправним розпорядження про звільнення, стягнуто невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення та зобов'язано змінити запис у трудовій книжці.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.07.2007 постанову від 28.12.2006 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15.04.2008, залишеної без змін Київським апеляційним адміністративним судом (ухвала від 03.06.2009), справу передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою суду від 31.08.2009 на підставі клопотання ОСОБА_1 зупинено провадження у справі до розгляду Вищим адміністративним судом України справи за касаційною скаргою на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15.04.2008 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2009 та набрання рішенням у справі законної сили.

Вищим адміністративним судом України касаційну скаргу залишено без розгляду (ухвала від 22.03.2011).

Ухвалою суду від 28.03.2012 за клопотанням Апарату Верховної Ради України поновлено провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

12.04.2012 в судовому засіданні залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Керівника Апарату Верховної Ради України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (на час виникнення спірних правовідносин займала посаду керівника управління кадрів Апарату Верховної Ради України).

Відповідно до заяви про уточнення змісту позовних вимог від 15.04.2008 (а.с. 113 другого тому) ОСОБА_1 просить суд:

- зобов'язати Апарат Верховної Ради відповідно до ст.ст. 14, 15 Закону України «Про

загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»невідкладно сплатити збір на

обов'язкове державне пенсійне страхування за зазначений судом період і невідкладно

видати необхідну належно оформлену довідку для перерахування пенсії;

- зобов'язати Апарат Верховної Ради відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити суму

боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти

річних від простроченої суми, разом 177362,07 грн.(відповідно до розрахунку);

- визнати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради № 1342 від 22.05.2006

про звільнення незаконним;

- зобов'язати Апарат Верховної Ради відповідно до ст. 3 Закону України «Про

відпустки»надати їй невикористану оплачувану 150-денну відпустку з датою

звільнення в останній день відпустки з виплатою належних відпускних і матеріальної

допомоги на оздоровлення на загальну суму 35296,60 грн. (розрахунок є у справі, сума

залишається незмінною), датою початку відпустки вважати дату прийняття судового

рішення нового розгляду справи;

- визнати час від дати незаконного звільнення 25 травня 2006 року до дати прийняття

судового рішення відповідно до ч.ч.1 і 2 ст. 235 Кодексу Законів про працю України

продовженням стажу роботи на державній службі з виплатою їй середнього

заробітку за весь період судового розгляду в сумі 177362,07 грн. (розрахунок на умовно очікувану дату винесення судового рішення - 2008 р. днів);

- змінити записи в її трудовій книжці про звільнення на запис з датою звільнення в останній день використаної 150-денної відпустки, початком якої буде день винесення судового рішення нового розгляду з посиланням на п. 2 ст. 36 Кодексу законів

про працю України (з урахуванням умовної дати винесення судового рішення нового

розгляду 2008 року дата звільнення буде 2008 року);

- задовольнити її вимогу до відповідача відповідно до ст. 237-1 КЗпП, п.2 ст.23 та ст. 1174 ЦК України про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 (сто тисяч) грн.;

- покласти покриття шкоди відповідно до ст.ст. 237 і 237-1 КЗпП України на

службових осіб: керівника Апарату Верховної Ради України ОСОБА_2 і колишнього

керівника управління кадрами ВР ОСОБА_3;

- зобов'язати відповідача відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України виконати рішення

суду негайно;

- відповідно до ст. 166 КАСУ України винести окрему ухвалу про незаконне перебування ОСОБА_3 на займаній посаді після досягнення 60-річного віку (з 28.08.2003 до дати звільнення з посади), що є грубим порушенням ст. 23 Закону України «Про державну службу»(копія паспорта є у справі, а.с.143, т.1) і відшкодування державі заподіяної матеріальної шкоди. Направити цю окрему ухвалу для вжиття заходів щодо цього порушення до Головного управління держаної служби України, до Генерального прокурора України, до Голови Верховної Ради України, до Рахункової палати України;

- відповідно до ст.166 КАСУ винести окрему ухвалу про виявлені ознаки злочину у

зв'язку з перешкоджанням ОСОБА_1 в працевлаштуванні та грубим порушення трудового

законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок протиправних дій посадових осіб Апарату Верховної Ради України щодо ненадання невикористаної оплачуваної відпустки з виплатою належної матеріальної допомоги на оздоровлення та звільнення з посади помічника-консультанта народного депутата України, ОСОБА_1 втратила можливість виходу на пенсію, як державний службовець.

Представник Апарату Верховної Ради України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Керівника Апарату Верховної Ради України ОСОБА_2 проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, оскільки відповідач діяв на підставі та в межах чинного законодавства (заперечення на позовну заяву від 30.05.2012 (а.с. 78 третього тому)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, згідно письмових пояснень (а.с.99 третього тому), проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Дослідивши матеріали справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, 15.05.2002 було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_6 на час виконання народним депутатом України повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу»та прикріпленням для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України (розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1715 від 26.06.2002).

27.04.2006 ОСОБА_1, подано заяву до Керівника Апарату Верховної Ради України про надання невикористаної основної та додаткової відпустки терміном 142 календарні дні з 25.05.2006 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (заявою ОСОБА_1 від 15.05.2006 уточнено термін відпустки - 150 календарних днів).

17.05.2006 Апаратом Верховної Ради України було повідомлено народного депутата України ОСОБА_6, що економія фонду оплати праці його помічників-консультантів не покриває видатків на виплату компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1

У зв'язку з припиненням повноважень народного депутата України ОСОБА_6 25.05.2006 ОСОБА_1 звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України з виплатою компенсації за 110 календарних днів невикористаної основної відпустки та за 40 календарних днів додаткової відпустки у межах фонду встановленого народному депутату України ОСОБА_6 для оплати праці помічників-консультантів. (розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1342 від 22.05.2006).

У травні 2006 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки у розмірі 3738,00 грн. (згідно з виписки з Особового рахунку ОСОБА_1 за травень 2006 року (а.с.88 третього тому).

Листом від 22.05.2006 ОСОБА_1 звернулась до Керівника Апарату Верховної Ради України з проханням скасувати розпорядження та надати їй відпустку.

Листом Керівника Апарату Верховної Ради України від 31.05.2006 року № 07/9-317 роз'яснено, що помічник-консультант народного депутата України звільняється з дати припинення повноважень народного депутата України, а у разі наявності на день звільнення помічника-консультанта невикористаних днів щорічних відпусток, йому виплачується грошова компенсація у межах фонду, встановленого народному депутату для оплати праці помічників-консультантів.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України»встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Тобто, правовий статус і умови діяльності помічника-консультанта народного депутата України визначаються спеціальними нормативно-правовими актами: Законом України «Про статус народного депутата України»та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, всі інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що їм не суперечить.

Абзацом третім ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України»встановлено, що на чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України з поширенням дії Закону України «Про державну службу»та прикріпленням для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частиною третьою ст. 1.1, ч. 1 ст. 3.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Згідно положень ст.ст. 21-49 Кодекс законів про працю України трудовий договір -це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз'яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов'язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Таким чином ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України з поширенням дії Закону України «Про державну службу»та прикріпленням для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України за строковим трудовим договором, оформленим поданням народного депутата України ОСОБА_6 та розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1715 від 26.06.2002.

Факт перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата України за строковим трудовим договором з поширенням дії Закону України «Про державну службу»та прикріпленням для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України нерозривно пов'язаний з фактичним виконанням народним депутатом України своїх прямих функцій.

Враховуючи вищенаведене, вбачається, що помічник-консультант народного депутата України, на якого поширюється дія Закону України «Про державну службу»має певні привілеї (особливий порядок призначення на посаду, особливі умови оплати праці тощо) та певні обмеження перед іншими державними службовцями.

Стосовно невикористаної основної та додаткової відпустки та невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за час перебування на посаді помічника-консультанта, суд прийшов до наступних висновків.

Частиною першою ст. 2 Закону України «Про відпустки»встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Згідно ст. 35 Закону України «Про державну службу»державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу. Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Тобто, чинним законодавством передбачене право помічників консультантів, які працюють з поширенням дії Закону України «Про державну службу»на щорічні відпустки.

Згідно ч. 10 ст. 10 Закону України «Про відпустки»черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що в Апараті Верховної Ради України для помічників-консультантів затверджувались погоджені графіки відпусток та вразі наявності відповідної волі особи (яка матеріально відображається у формі заяви) та погодження народного депутата України за розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України надавалась відпустка та виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення.

Частиною першою ст. 24 Закону України «Про відпустки»передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Частиною другою ст. 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України встановлено, що помічнику-консультанту народного депутата України, що перебуває на державній службі, надається допомога на оздоровлення в порядку та розмірах, встановлених Законом України «Про державну службу», в межах загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Тобто, всі виплати що виникають з трудових правовідносин, в тому числі матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

З особового рахунку працівника ОСОБА_7 № НОМЕР_1 вбачається, що за вересень - грудень 2002 року їй нараховано 8045,00 грн. (фонд оплати праці помічників-консультантів був у розмірі 8704,00 грн.), у 2003 році нараховано 26340,00 грн. (фонд оплати праці помічників-консультантів був у розмірі 31740,00 грн.), у 2004 році нараховано 43799,73 грн. (фонд оплати праці помічників-консультантів був у розмірі 48000,00 грн.).

Згідно ч. 1, абз. 3 ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», ч. 3 ст. 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України термін перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата України є обмеженим та нерозривно пов'язаний з терміном виконанням народним депутатом України повноважень.

Оскільки загальний фонд оплати праці помічників-консультантів народного депутата України створюється з дня виконання народним депутатом України повноважень, то відповідно припиняється з дня припинення таких повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що Апаратом Верховної Ради України з метою попередження можливих негативних наслідків систематичного невикористання права на відпустку та отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, неодноразово зверталась увага помічників-консультантів та народних депутатів України на строковість перебування на посаді помічника-консультанта та на обмеженості розміру фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України (лист від 17.05.2006 до народного депутата України ОСОБА_6, службова записка Керівника Апарату Верховної Ради України від 02.11.2006 до Голови комітету з питань Регламенту, депутатської етики та організації роботи Верховної Ради України (а.с. 84 третього тому).

ОСОБА_1 лише одного разу, у 2004 році скористалась своїм правом на щорічну відпустку тривалістю 10 календарних днів, одночасно з цим не скористалась правом на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 30.09.2004 № 2808).

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що у зв'язку з зайнятістю народного депутата України ОСОБА_6 вона не мала можливості в повному обсязі користуватись правом на щорічні відпустки.

Одночасно з цим, у період з 31.08.2003 по 23.09.2003 ОСОБА_1 знаходилась на відпочинку-лікуванні у санаторії «Нижня Ореанда»(довідка санаторію «Нижня Ореанда»Управління справами Апарату Верховної Ради України від 18.07.2007 № 35-01/414), а згідно особового рахунку працівника ОСОБА_7 № НОМЕР_1 за 2003 рік знаходилась на роботі та отримала заробітною платню.

З пояснень ОСОБА_7 вбачається, що вона дійсно перебувала у санаторії «Нижня Ореанда»та інших лікувально-оздоровчих закладах, в яких не відпочивала, а виконувала певну роботу, зокрема готувала проекти відповідей на звернення громадян.

Таким чином, враховуючи, що Керівник Апарату Верховної Ради України вправі надати відпустку з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення лише за заявою помічника-консультанта погодженою народним депутатом України та враховуючи, що ОСОБА_1 у період знаходження на посаді помічника-консультанта (окрім вищенаведеного випадку) не зверталась у встановленому законом порядку до Апарату Верховної Ради України з відповідними погодженими заявами, суд не вбачає в рішеннях, діях та бездіяльності Апарату Верховної Ради України перешкоджання ОСОБА_1 в реалізації її права на щорічні відпустки та на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Щодо надання невикористаних щорічних відпусток терміном 150 календарних днів з подальшим звільненням та щодо зміни запису у трудовій книжці про підставу звільнення, суд прийшов до наступних висновків.

З положень абз. 5 ст. 79 Кодекс законів про працю України та ч. 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки», ч. 5, ч. 6 шостої ст. 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України вбачається, що на початку кожного року помічник-консультант погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток у межах графіку відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України, відпустка помічнику-консультанту надається на підставі його письмової заяви, погодженої з народним депутатом України, за розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України.

Однак, лише у квітні 2006 року, тобто менше ніж за місяць до звільнення, ОСОБА_1, подано до Керівника Апарату Верховної Ради України погоджену заяву про надання невикористаної основної та додаткової відпустки терміном 150 календарні дні з 25.05.2006 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (заявою від 15.05.2006 ОСОБА_1 уточнено термін відпустки).

Одночасно з цим, з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 належить до визначених ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» категорій працівників, яким щорічні відпустки надаються за їх бажанням в зручний час.

Тобто, ОСОБА_1 подано письмову заяву з порушенням встановленого порядку.

Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на ч. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки», як на підставу для задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вже було зазначено вище, за своєю правовою природою діяльність на посаді помічника-консультанта народного депутата України з поширенням дії Закону України «Про державну службу» є особливим видом державної служби, відповідно спеціальним законодавством встановлений особливий порядок призначення, проходження та звільнення з державної служби.

Дія положень Закону України «Про відпустки»щодо помічників-консультантів народного депутата України обмежена Законом України «Про статус народного депутата України»та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України (ч.1 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України»).

Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України та Законом України «Про державну службу», помічник-консультант народного депутата України може бути звільнений, крім іншого у разі припинення повноважень народного депутата України - з дати його припинення (п. 2 ч. 1 ст. 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України).

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз'яснив, що при укладенні трудового договору на певний строк цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події.

Відповідно до ст. 81, 90 Конституції України повноваження народних депутатів України припиняються одночасно з припиненням повноважень Верховної Ради України, які в свою чергу припиняються у день відкриття першого засідання Верховної Ради України нового скликання.

Таким чином, з дати припинення повноважень народного депутата України (з дня відкриття першого засідання Верховної Ради України нового скликання) припиняє існування фонд оплати праці, кадровий облік та інше забезпечення помічників-консультантів народних депутатів України попереднього скликання.

Повноваження народного депутата України ОСОБА_6 припинені 25.05.2006, відповідно з цієї дати припиняється державна служба ОСОБА_1 на посаді помічника-консультанта народного депутата України.

25.05.2006 розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1342 від 22.05.2006 ОСОБА_1 звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_6 з виплатою компенсації за 23 дні невикористаної відпустки у розмірі 3738,00 грн. в межах коштів фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_6

Судом не встановлено, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб визначених ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, яким вразі звільнення після закінчення строкового трудового договору повинна бути запропонована інша робота.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників усі записи у трудовій книжці повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

До трудової книжки ОСОБА_1 внесено запис про звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4.5. Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Отже, з вищенаведеного аналізу вбачається, що вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання надати з 25.05.2006 невикористані щорічні відпустки терміном 150 календарних днів з подальшим її звільненням на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та зміни в трудовій книжці підстави звільнення на п. 2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України не відповідають нормам чинного законодавства.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 21 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови).

Враховуючи, що при звільненні ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України Апарат Верховної Ради України діяв на підставі, у межах та у спосіб визначений законодавством, то суд не вбачає причинний зв'язок між діянням та наслідками та між матеріальними збитками ОСОБА_1 та моральною шкодою.

Решта позовних вимог є похідними, у зв'язку з чим є необґрунтованими та не можуть бути задоволені.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи із системного аналізу норм законодавства, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що Апаратом Верховної Ради України доведено правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України з дати припинення повноважень народним депутатом України ОСОБА_6 та винесення до трудової книжки ОСОБА_1 запису про звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4.5. Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Відповідно до вищезазначеного, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд враховує, що даний висновок суду узгоджується з судовою практикою Вищого адміністративного суду України, зокрема ухвалами Вищого адміністративного суду України від 05.02.2009 у справі № К-10713/08 та від 10.11.2010 у справі № 2а-44/07.

Керуючись ст. ст. 2, 158-163 КАСУ, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову відмовити.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва з одночасним направленням копії апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (ч. ч. 1, 2 ст. 186 КАСУ). Вимоги до апеляційної скарги встановлені ст. 187 КАСУ.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано (ч. 1 ст. 254 КАСУ).

Суддя П.В. Вовк