Справа № 369/3669/15-а
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 369/3669/15-а Головуючий у 1-й інстанції Усатов Д.Д.
Суддя-доповідач - Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2018 року

у справі №369/3669/15-а (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3

до відповідача Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, визнання права власності на частку квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд з адміністративним позовом до Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, в якому просили: визнати незаконними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право власності при приватизації квартири АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача видати позивачам свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру загальною площею 36,4 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що з 1999 року вони проживають та зареєстровані у спірній квартирі, яка надана їм на сім'ю в складі трьох осіб: чоловіку ОСОБА_2 - ОСОБА_5, дружині ОСОБА_3 (позивач у справі) та ОСОБА_3 (сину) на підставі наказу № 132 по радгоспу «Рубежівський» від 10 червня 1996 року. 31 грудня 2014 року відповідачем видано ордер на квартиру (житлове приміщення) № 000907. В грудні 2014 року позивач із сином звернулись до сільської ради та просили передати їм у приватну власність спірну квартиру в порядку приватизації, у зв'язку з чим рішенням відповідача від 05 січня 2015 року вирішено видати свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Сільська рада відмовляється виконати своє рішення та видати свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру з підстав, які позивач вважає незаконними.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2015 року, позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 травня 2016 року скасовано постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

12 грудня 2017 року позивачами було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачі просив:

- визнати дії Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо відмови у видачі позивачам свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача видати позивачам свідоцтво про право спільної часткової власності на 1/3 частку вказаної квартири кожному;

- визнати за ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу, в якій вони просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. В своїй апеляційній скарзі апелянти посилались на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про правомірність дій Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з огляду на те, що на думку позивачів вони мають право на отримання свідоцтва про право спільної часткової власності у розмірі 1/3 частки квартири кожному та визнання за ними права власності кожен на 1/6 частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Відповідно до ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, на підставі наказу радгоспу «Рубежівський» від 10 червня 1996 року № 132, 31 грудня 2014 року Михайлівсько-Рубежівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області на ім'я ОСОБА_5, на його дружину ОСОБА_2 і сина ОСОБА_3 видано ордер № 000907 на жиле приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1

Рішенням органу приватизації виконавчого комітету Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 05 січня 2015 року вирішено видати свідоцтво про право приватної спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я: ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3 частини квартири кожному з членів сім'ї наймача відповідно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 лютого 2015 року Серія НОМЕР_1.

Листом від 18 березня 2015 року № 214 сільська рада повідомила ОСОБА_2 що порядок приватизації житла регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з пунктом 4 статті 5 якого право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. За наявною у сільської ради інформацією, з 1992 року позивач постійно проживає за адресою, що не відповідає адресі реєстрації, а саме: Київська область, Бородянський район, село Стара Буда, вул. Першого Травня, 4. Крім того, відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідна згода всіх мешканців квартири.

Вважаючи незаконними дії Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо відмови позивачам у видачі свідоцтва про право спільної часткової власності при приватизації спірної квартири та з огляду на те, що діями відповідача як суб'єкта владних повноважень були порушені їх права встановлені Цивільним кодексом України, Житловим кодексом УРСР та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі звернулися з даним позовом до суду.

Необхідно зауважити, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме встановлення права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

В своїй позовній заяві позивачі оскаржують дії відповідача щодо відмови у видачі свідоцтва про право часткової власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за позивачами права власності за кожним на 1/6 частки зазначеної квартири.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в даному випадку існує спір про право, що не заперечувалось сторонами.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

У п. 3 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України міститься визначення адміністративний суд, згідно з яким це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудності.

Суд першої інстанції розглядаючи справу виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства).

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається, що спірні правовідносини стосуються встановлення за позивачами права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто в даному випадку існує спір про право.

Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, тоді як вимоги до Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області є похідними від них.

Таким чином, спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди, цей спір не є публічно-правовим, та має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок щодо визначення юрисдикції адміністративних судів міститься у постанові викладено в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду у справі №337/2535/17 від 16 травня 2018 року.

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з &?і;…&?і; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &l

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст. 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 246, 308, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2018 року - скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, визнання права власності на частку квартири - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 07 листопада 2018 року.