Справа № 826/6897/18
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2018 року № 826/6897/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю представників сторін:

представника позивача: ОСОБА_1;

представника третьої особи: ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

за участю третьої особи - ОСОБА_2,

про визнання неправомірними дій та скасування постанови,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 04119, АДРЕСА_1) (далі - позивач) до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (, адреса: 02000, м. Київ, вул. Саксаганського, 110) (далі - відповідач), у якій просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо винесення постанови від 06.04.2018 ВП №55713455 про накладення штрафу у розмірі 1700 грн. та скасувати дану постанову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2018 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити, вказавши на протиправність дій відповідача щодо винесення постанови від 06.04.2018 про накладення на позивача штрафу, а саму постанову такою, що підлягає скасуванню. як така що порушує права позивача, як особи, яка не порушує вимог. зазначених у рішенні суду.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з надісланого на адресу суду відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, просить відмовити у їх задоволенні.

Вказує на те, що спірна постанова була прийнята відповідачем у відповідності до вимог статей 26, 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", а відтак відсутні підстави для її скасування.

Третя особа в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних позивача, вказавши на те, що спірна постанова є наслідком систематичного грубого порушення прав третьої особи та прав його спільних з позивачем дітей.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13.10.2017 у справі № 752/13539/16-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третьої особи - Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення місця проживання дітей.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.12.2017 у справі № 752/13539/16-ц рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2017 змінено в частині визначення способу участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні з доньками.

За виконавчим листом №752/136939/16-ц, виданим 31.01.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Веред К.М. 06.02.2018 року відкрито виконавче провадження №55713455 про зобов'язання боржника - ОСОБА_3 не чинити стягувачу, ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні стягувача з дітьми та визначення способів участі батька (стягувача) у спілкуванні з дітьми, про що було винесено відповідну постанову.

Постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана позивачем 19.02.2018 року.

06.04.2018 державним виконавцем було винесено постанову про накладення на боржника штрафу, у розмірі 1700,00 грн., у зв'язку із тим, що з моменту відкриття виконавчого провадження стягувача жодного разу не допущено до спілкування з дітьми, про що свідчать відповіді Шевченківського УП ГУНП у м. Києві на заяви стягувача про порушення його законних інтересів.

Вважаючи дії державного виконавця щодо винесення спірної постанови від 06.04.2018 про накладення штрафу неправомірними, а саму постанову такою, що порушує її права та законні інтереси, позивач звернулась до суду з зазначеним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець має правовикликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, а саме пункту 6 Розділу І: під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. У свою чергу пункту 8 Розділу 1 Інструкції передбачає, що акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події.

Текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та "по батькові) боржника та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин.

У вступній частині зазначаються назва акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, ім'я, по батькові виконавця, підстава для складання акта, особи, які були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт.

У констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції.

Саме акт державного виконавця, складений з дотриманням вимог законодавства про примусове виконання рішень може засвідчити певні факти або події, зокрема невиконання без поважних причин боржником рішення суду.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що підписами посадових осіб відповідача були складні листи на ім'я ОСОБА_2, а саме:

лист «Про розгляд заяви» за підписом начальника Шевченківського УГ1 ГУНП у м. Києві Г.Л.Приступа в якому міститься посилання на події 13.01.2018 року;

лист «Про розгляд заяви» за підписом начальника Шевченківського УП ГУНП у м. Києві Г.Л.Приступа в якому міститься посилання на події 20.01.2018 року;

лист «Про розгляд заяви» за підписом начальника Шевченківського УГІ ГУНП у м. Києві Г.Л.Приступа в якому міститься посилання на події 27.01.2018 року;

лист «Про розгляд заяви» за підписом начальника Шевченківського УП ГУНП у м. Києві Г.Л.Приступа в якому міститься посилання на події 03.02.2018 року;

лист «Про розгляд заяви» за підписом начальника Шевченківського УП ГУНП у м. Києві Г.Л.Приступа в якому міститься посилання на події 17.02.2018 року;

лист «Про розгляд заяви» за підписом начальника Шевченківського УП ГУНГ1 у м. Києві Г.Л.Приступа в якому міститься посилання на події 24.02.2018 року;

лист «Про розгляд заяви» за підписом начальника Шевченківського УП ГУНП у м. Києві Г.Л.Приступа в якому міститься посилання на події 10.03.2018 року.

Водночас, складені відповідачем листи, на підставі яких було прийнято спірну постанову, не відповідають зазначеним вимогам Закону, оскільки не містять дати складання та підписання, та жодних вихідних реквізитів.

Крім того, як вбачається з пояснень позивача, державний виконавець жодного разу не вжив заходів щодо виклику позивача, як це передбачено статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» для з'ясування обставин, які викладені у вищевказаних листах про розгляд заяви стягувача, відповідачем зворотнього не доведено.

Системний аналіз даних норм законодавства дає можливість зробити висновок про те, що державний виконавець протиправно прийняв рішення про накладення штрафу на боржника керуючись вищевказаними листами Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві про розгляд заяв стягувача про порушення його законних інтересів.

Положення Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень прямо вказують на те, що саме виконавець перевіряє виконання рішення боржником і на основі цього приймає рішення про винесення постанови про накладення штрафу.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи наявні матеріали, суд приходить до висновку про те, що відповідач діяв поза межами наданим йому чинним законодавством компетенції, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України та Закону України "Про виконавче провадження" що є підставою для задоволення позовних в частині визнання протиправною та скасування постанови від 06.04.2018 №55713455.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, можу здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відтак, суд вважає за необхідне зазначити, що визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 06.04.2018 про накладення штрафу у розмірі 1700,00 грн. є достатнім для поновлення порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, тому позовна вимога про визнання неправомірним дій державного виконавця щодо винесення вищевказаної постанови задоволенню судом не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, то у відповідності до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають присудженню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1409,60 грн.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (, адреса: 02000, Київ, вул.Саксаганського, 110), за участі третьої особи - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_2), про визнання неправомірними дій та скасування постанови задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 06.04.2018 року державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Веред К.М. у виконавчому провадженні № 55713455 про накладення штрафу у розмірі 1700 грн. на ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 60 коп.).

Стягувач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1).

Боржник: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (, адреса: 02000, Київ, вул.Саксаганського, 110).

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 05.10.2018.

Суддя Є.В. Аблов