Справа № 1840/3386/18
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 р. Справа № 1840/3386/18

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Глазька С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1), звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - відповідач, Буринське OУ ПФУ в Сумській області), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1;

- зобов'язати Буринське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумській області поновити нарахування та виплату пенсії за віком, починаючи з липня 2017 року;

- звернути постанову до негайного виконання у межах суми місячного платежу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в управлінні як отримувач пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058, та як отримувач пенсії по втраті годувальника на дитину ОСОБА_2 до досягнення ним 18 років. Починаючи з липня 2017 року виплата пенсії їй була припинена, у зв'язку з не підтвердженням факту проживання за вказаною адресою реєстрації. Позивачка вважає, що припинення виплати пенсії було здійснено відповідачем поза процедурою, встановленою законом. Тому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії та зобов'язати поновити нарахування та виплату пенсії з липня 2017 року.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 10.09.2018 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

На виконання зазначеної ухвали представником відповідача подано до суду відзив, у якому відповідач з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, а також на Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509, та на Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" просив відмовити у задоволенні позову, виходячи з того, що пенсія позивачу, як внутрішньо переміщеній особі була призупинена з 01.06.2017, у зв'язку з не підтвердженням факту проживання за вказаною адресою реєстрації, а саме: АДРЕСА_1., що підтверджується Актом обстеження від 23.05.2017 та на підставі витягу з протоколу № 8 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 31.05.2017, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовлено у відновленні виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі згідно з п.1.1. п.п. 2 п. 12 Порядку 2. Також відповідач звертав увагу суду на те, що до управління надійшла інформація з Управління праці та соціального захисту населення про скасування 02.06.2017 довідки від 05.11.2014 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 Довідку було скасовано на підставі п. 3 ст. 12 Закону № 1706 (повернення до покинутого місця постійного проживання) та повторно відмовлено у відновленні виплати пенсії відповідно до витягу з протоколу № 13 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 14.08.2017.

Враховуючи наведені обставини, Буринське OУ ПФУ в Сумській області вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, ухвалою суду від 10.10.2018, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, у зв'язку з чим на 06.11.2018 призначено судове засідання.

У судове засідання 06.11.2018 сторони не з'явились, представником відповідача надано клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Частиною 9 цієї статті встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАС України).

Таким чином, враховуючи наведені обставини, фіксування судового засідання по справі не здійснювалось, справа розглянута в письмовому провадженні.

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.07.2014 перебуває на облік в управлінні як отримувач пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 (далі - Закон № 1058) та як отримувач пенсії по втраті годувальника на дитину ОСОБА_2 до досягнення ним 18 років.

Факт внутрішнього переміщення відповідно до ст. 4 Закону № 1706 підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.06.2017 № , виданою згідно з Порядком оформлення та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (а.с.15).

Згідно витягу з протоколу засідання комісії по розгляду заяв громадян з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 31.05.2017 №8 (а.с.31) позивачу було припинено всі види соціальних виплат відповідно до п. 1.1 п.п. 2 п.12 Порядку, у зв'язку з встановленням факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії по розгляду заяв громадян з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 14.08.2017 №13 (а.с.32) ОСОБА_1 було повторно відмовлено у відновленні виплати пенсії за віком та по втраті годувальника на дитину ОСОБА_2 до досягнення ним 18 років, у зв'язку зі скасуванням дії довідки з 02.06.2017. Довідку було скасовано на підставі п. 3 ст. 12 Закону № 1706 (повернення до покинутого місця постійного проживання).

Позивач, 27.11.2017 року повторно звернулася до управління із заявою про поновлення виплати пенсії як внутрішньо переміщеній особі (а.с.33), згідно довідки № від 29 червня 2017 року (а.с.15).

Однак, згідно витягу з протоколу № 22 від 21.12.2017 (а.с.34) на засіданні комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам по ОСОБА_1 було прийнято рішення про відмову у відновленні виплати пенсії відповідно до п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, оскільки довідка № від 29 червня 2017 року на час проведення засідання комісії є дійсною, проте за результатами акту обстеження від 18.12.2017 факт проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1, не підтверджено та розпорядженням Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 12.05.2017 року за № 164327 ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії з 01.06.2017, відповідно до взаємообміну інформацією з УПСЗН про внутрішньо переміщених осіб (а.с. 35,36).

Суд не може погодитись з такою позицією відповідача, а бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті пенсії позивачу з 01.06.2017, суд вважає протиправною, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (надалі Закон №1058-ІV) передбачено право громадян України на отримання пенсій та соціальних послуг.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (ст. 4 Закону №1058-ІV).

Згідно частини 1 статті 47 Закону №1058-ІV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

З 22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі - Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч.2 ст. 4 Закону №1706-VII).

Згідно ст. 4 Закону №1706-VII так і згідно пункту 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 (далі - Порядок №509) факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених, зокрема, статтею 12 цього Закону.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач, з посиланням на норми Закону №1706-VII та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08 червня 2016 року №365 (далі - Порядок №365) вказує на правомірність припинення пенсії у зв'язку із встановленням факту відсутності позивача за місцем проживання та у зв'язку із скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суд зазначає, що фактично, встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування та скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" є одними з підстав, визначених у п.п.2,4 п.12 Порядку №365 для припинення соціальних виплат, а частина 1 статті 12 Закону №1706-VII надає вичерпний перелік підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб та такими є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Разом з тим, вказаний Закон №1706-VII не визначає порядку чи підстав для припинення виплат пенсії чи інших соціальних виплат.

Законом, який регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування є саме Закон №1058-1V. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (ст. 5 Закону №1058-1V). Отже, саме цим Законом частиною 1 статті 49 визначено підстави припинення пенсії.

Так, за приписами цієї норми, виплата пенсії, зокрема, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється у таких випадках: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, виплата пенсії відповідачем була припинена з 01.06.2017, спочатку у зв'язку із не підтвердженням факту проживання за вказаною адресою реєстрації, а згодом, у зв'язку із скасуванням дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Однак, вказане, як і рішення про скасування дії довідки не є тими підставами, виключний перелік яких зазначено у ст. 49 Закону №1058-IV для прийняття рішення про припинення пенсії. У зв'язку з чим, суд визнає, що бездіяльність відповідача щодо припинення позивачу нарахування та виплати пенсії є протиправною та здійснена не у спосіб, передбачений законом.

Таким чином доводи відповідача, з посиланням на Порядок №365 та Закон №1706-VII, про наявність обґрунтованих підстав для відмови у виплати пенсії не приймається судом до уваги, оскільки такі підстави, як встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування та скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не передбачені ст. 49 Закону №1058-IV. А норми Закону №1706-VII є пріоритетними над нормами постанов Кабінету Міністрів України.

Вказане також узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 у справі за №263/7763/17 (провадження № К/9901/202/17) та у постанові Верховного Суду, прийнятої у зразковій справі від 03.05.2018 (справа № 805/402/18, провадження №Пз/9901/20/18), що набрала законної сили 04.09.2018.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.11.2003 №1382-ІV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В п.51 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" було зазначено, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України та у п. 54 зроблено висновок про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я" (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. В цьому рішенні також зазначено, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" встановлено, що відповідно до ст. ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку, що дії відповідача не відповідають критеріям, передбаченим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є протиправними, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд зазначає, що позивач просила визнати протиправною бездіяльність Буринського ОУ ПФУ Сумської області, яка полягає у невиплаті пенсії, починаючи з липня 2017 року. Однак, як встановлено судом, виплата пенсії була припинена з 01.06.2017 на підставі розпорядження Буринського ОУ ПФУ Сумської області від 12.05.2017 № 164327.

На підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, для ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати розпорядження Буринського ОУ ПФУ Сумської області від 12.05.2017 № 164327 про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2017, що в даному випадку буде належним способом захисту порушеного права позивача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць також підлягають задоволенню.

Що стосується заявленого клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки за нормами ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, це є право, а не обов'язок суду, крім іншого, позивачем не наведено аргументів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання судового рішення та необхідність у зв'язку з цим застосування положень статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи положення вказаних норм, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Сумській області суму судового збору в розмірі 704,80 грн., сплаченого згідно з квитанцією від 03.09.2018 № 41 (а.с. 4).

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо припинення нарахування і виплати пенсії ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 12.05.2017 № 164327 про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2017.

Зобов'язати Буринське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01.06.2017.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) за рахунок бюджетних асигнувань Буринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (вул. Пилипа Орлика, 6, м. Буринь, Буринський район, Сумська область, 41700, ) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько