Справа № 817/895/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 рокуЛьвів№ 857/1506/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 06.06.2018 року про закриття провадження (головуючого судді Комшелюк Т.О.) ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Рівне у справі №817/895/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 акціонерне товариство «Рівнебуд» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28.03.2018 року звернулася в суд з позовом до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 акціонерне товариство «Рівнебуд» в якому просить визнати дії відповідача щодо внесення відомостей до реєстру територіальної громади м. Рівного та до Єдиного державного демографічного реєстру про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Рівне, вул. Відінська, буд. 41, кім. 420 гуртожиток та дії щодо відмови скасування такого зняття з реєстрації протиправними, зобовязати відповідача скасувати внесену відомість про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Рівне, вул. Відінська, буд. 41, кім. 420 гуртожиток.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 06.06.2018 року закрито провадження.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального права, просить її скасувати і направити дану справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції. Посилається на те, що судом не правильно враховано абзац 2 частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, яка не регулює діяльність адміністративних судів і може бути застосована лише шляхом її спільного тлумачення у взаємозвязку із частиною 3 статті Кодексу адміністративного судочинства. Суд першої інстанції не врахував, що вимоги не є похідними від будь якого приватно-правового спору, до іншого суду щодо права користування кімнатою не зверталась. Суд зобовязаний надати оцінку всім фактам справи, щодо його дій, а не тільки відповідно до договору №22. Посилання суду на правову позицію Верховного Суду у справі №817/1048/16 є безпідставним, оскільки у вказаній справі йшлось про майнові права користування земельними ділянками на праві оренди. А тому порушено право на судовий захист у сфері публічно-правових відносин, оскарження дій відповідача щодо зняття з реєстрації місця проживання, що є порушення статті 55 Конституції України та пункту 1 статті 6 Європейської конвенції прав людини.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач з 2004 зареєстрована за адресою: буд. 41 (гуртожиток) по вул. Відінській у м. Рівному.

07.02.2018 року до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради надійшло клопотання ПрАТ «Рівнебуд» (підписане головою правління ОСОБА_3, підпис скріплений печаткою) про зняття з реєстраційного обліку девяти громадян в т.ч. ОСОБА_1, які були зареєстровані в гуртожитку по вул. Відінській, 41 в м. Рівне тимчасово, на період дії договору на проживання. До клопотання ПрАТ «Рівнебуд» надав договір найму житлового приміщення у гуртожитку №22 від 01.01.2017р.

Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради в лютому 2018 здійснено зняття з реєстрації місця проживання позивача.

Згідно договору №22 від 01.01.2017 року відповідачем встановлено, що термін найму житлового приміщення №420 у гуртожитку за адресою: м. Рівне, вул. Відінська,41 тривав до 31.03.2017 року (пункт 1.3 Договору). В пункті 1.4 Договору сторони передбачили, що після закінчення терміну найму, наймач протягом 3-х днів зобовязаний звільнити приміщення, крім випадку укладення нового договору найму на те приміщення. Отже, на момент звернення ПрАТ «Рівнебуд» з клопотанням про зняття з реєстраційного обліку громадянки ОСОБА_1, строк дії договору найму житлового приміщення №420 у гуртожитку, закінчився. Тобто, підставою для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Рівне, вул. Відінська, буд.41, кім.420 (гуртожиток) стало клопотання ПрАТ «Рівнебуд» та договір найму житлового приміщення у гуртожитку №22 від 01.01.2017. При цьому, як вбачається із змісту позову, позивач стверджує, що договір №22 від 01.01.2017 не є договором найму житлового приміщення у гуртожитку, а є договором про надання комунальних послуг, оскільки це випливає із його змісту. Крім того, позивач стверджує, що була прописана з 19.04.2007 за вказаною адресою на постійний основі, яку зазначений договір не замінив і не скасував. Також вказує, що зазначений договір підписаний з ТзОВ «Фірма Аронж», а не з ПрАТ «Рівнебуд», отже останній не мав правових підстав на звернення до відповідача про зняття з реєстрації місця проживання позивача. Так,

Частина 1 статті 4 КАС України встановлює, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи. Субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Предметом розгляду у цій справі є дії та скасування відомостей до реєстру територіальної громадян міста Рівного та Єдиного державного демографічного реєстру про зняття з реєстрації місця проживання позивачки Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради.

Органи місцевого самоврядування можуть бути як суб'єктами приватних правовідносин, так і суб'єктами публічних правовідносин. Причому статус державних чи місцевих органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права - цивільні чи публічні вони мають намір реалізувати.

У даній справі спір пов'язаний з реалізацією житлових прав фізичної особи, зокрема реалізацією прав позивачки на користування кімнатою у гуртожитку, тобто з цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є органом, якій виконую свої обов'язки щодо зняття з реєстрації у відношеннях з власником майна.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

Той факт, що відповідачем є Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

В той час, відповідно до положень частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2008 року у справі № 21-1540во06, і у постановах Верховного Суду України від 23 лютого 2016 року (справа № 21-6551а15) та від 02 березня 2016 року (справа № 6-14цс16). Дані правові позиції кореспондуються з правовим висновком у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 22 серпня 2018 року по справі №826/13571/17 та постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року справа №643/4359/17.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?о;…&?а; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Щодо доводів скаржника такі є необґрунтованими, а суд першої інстанції правомірно розяснив позивачці, що дану справу слід розглядати за правилами цивільного судочинства відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України. Мотивація наведена у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які спростовують правову позицію суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на характер спірних правовідносин, які не належать до сфери публічно-правових відносин, оскільки регулюються нормами цивільного законодавства, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а вирішення спору не належить до компетенції адміністративних судів, яка встановлена статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 06.06.2018 року про закриття провадження у справі №817/895/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 05.11.2018 року