Справа № 1540/3583/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 1540/3583/18

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Вербицька Н. В. , Кравченко К.В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

апелянта - ОСОБА_1

третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2018р. по справі №1540/3583/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за участю третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок, зобов'язання вчинити певні дії заборону вчинити певні дії,

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2, в якому просив скасувати державну реєстрацію земельних ділянок площею 2,00 га за кадастровими номерами №№ НОМЕР_1; НОМЕР_2; НОМЕР_3; НОМЕР_4; НОМЕР_5; НОМЕР_6; НОМЕР_7; НОМЕР_8; НОМЕР_9; НОМЕР_10; НОМЕР_1; НОМЕР_11; НОМЕР_12; НОМЕР_13; НОМЕР_14.

Також позивач просив зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області виключити з Державного земельного кадастру запис щодо державної реєстрації вказаних земельних ділянок, про заборону Головному управлінню Держгеокадастру в Одеській області розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення, які перебувають у колективній власності на підставі Державного акту на право колективної власності на землю серія НОМЕР_15 від 26.12.1995 р., який видано на підставі рішення Маловасилівської сільської ради народних депутатів №6 від 26.12.1995 р. та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності за №11.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2018 р. у відкритті провадження за вищенаведеним адміністративним позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини стосуються також прав третіх осіб на відповідні земельні ділянки, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства та такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Не погодившись з таким висновком суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2018 р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт посилається на те, що станом на дату подання позовної заяви та апеляційної скарги права третіх осіб на спірні земельні ділянки не зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На думку апелянта на даний час відбулась лише протиправна реєстрація спірних земельних ділянок, як об'єктів цивільних прав у державному земельному кадастрі.

Крім того, апелянт вказує на наявність рішення апеляційного суду Одеської області від 20.07.2017 р. у справі №507/1817/16-ц, яке не було оскаржене і набрало законної сили, яким було встановлено дійсність Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Москва» від 26.12.1995 р. та зареєстровано у Книзі записів державних актів на право колективної власності за №11.

Апелянт посилається на те, що підставами виникнення спірних правовідносин стали дії Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, яке, на думку апелянта, перевищило наявні у нього повноваження та розпорядилось земельними ділянками, які не належать до державної форми власності, як наслідок, внесення до Державного земельного кадастру помилкової інформації про спірні земельні ділянки.

Вважаючи, що спір у даній справі стосується виключно проведення державної реєстрації земельних ділянок, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право, а підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виник внаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.

У зв'язку з викладеним апелянт вважає, що оскаржувана ухвала про відмову у відкриті провадження прийняті з порушенням норм процесуального права в частині недотримання правил підсудності, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що протоколом загальних зборів членів КСП «Москва» №1 від 16.02.1999 р. прийнято рішення про затвердження схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Москва», згідно якої передбачено, що із загальної площі земель 5155.0 га, переданої у колективну власність, поділу підлягає 2839,1 га сільськогосподарських угідь, у тому числі 2839,1 га ріллі. Решту земельних ділянок, загальною площею 2315,9 га (багаторічні насадження, пасовища, сіножаті), вирішено використовувати сумісно.

Цим же протоколом було прийнято рішення обрати ОСОБА_3, паспорт НОМЕР_16, виданий Любашівським РВ УМВС України в Одеській області, 31 січня 1997 року, уповноваженою особою усіх членів КСП «Москва», як власників земельних ділянок, які перебувають у них на праві спільної часткової власності, для чого надати права щодо здійснення дій необхідних та достатніх для оформлення прав на земельні ділянки, які перебувають у спільній частковій власності членів КСП «Москва», у тому числі, але не виключно - замовлення технічної документації про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), подачі необхідних звернень та клопотання до уповноважених органів, захист прав та представництво інтересів, підписання додаткових документів та здійснення інших дій.

Як вказано у позовній заяві, Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області видано третім особам ряд дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, які перебувають у колективній власності на підставі Державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_15 від 26.12.1995 р.

Тобто, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування державної реєстрації земельних ділянок площею 2,00 га, оскільки вважає безпідставним надання Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області третім особам дозволів на розроблення проектів щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, на підставі яких було розроблено проекти відведення та сформовано земельні ділянки.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Колегією суддів встановлено, що спір у справі виник з приводу того, що відповідачем було надано третім особам дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність п'ятнадцяти земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 2.00 га кожна для ведення особистого селянського господарства та зареєстровано ці земельні ділянки у Державному земельному кадастрі.

Тобто, спірні правовідносини стосуються зокрема і прав третіх осіб на відповідні земельні ділянки, оскільки ними вже отримано відповідні дозволи на розробку проектів землеустрою, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку існує спір про право, що, в свою чергу, виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Пунктом 1 ч. 1 ст. 170 КАС України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 ЗК України. При цьому порядок паювання земель та виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) установлено відповідно Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» і Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав та обов'язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 р. у справі № 911/4144/16.

Разом з тим, колегія суддів не приймає посилання апелянта на висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі №910/8424/17, оскільки в рамках тієї справи розглядалися інші правовідносини, які, зокрема, не стосувалися прав та інтересів третіх осіб.

Враховуючи, що позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування державної реєстрації земельних ділянок з відповідними кадастровими номерами, на які були надані дозволи на розробку проектів землеустрою та розроблено проекти відведення, виключення з Державного земельного кадастру записів щодо державної реєстрації вказаних земельних ділянок, а також заборони розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності, такий спір є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки певних фізичних осіб.

Таким чином, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частина перша статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини, суд першої інстанції вірно визначив, що Одеський окружний адміністративний суд не є судом, який «встановлений законом» при розгляді даної справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що ухвала підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2018 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 08.11.2018 року.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.