Справа № 1540/4837/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 1540/4837/18

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року, прийняту в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Іскрова Олега Вікторовича, третя особа - ОСОБА_3 про скасування реєстрації декларації, рішення про державну реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати реєстрацію декларації № ОД 98 від 30.01.2015 року найменування об`єкта будівництва - «Реконструкція частини житлового будинку без зміни геометричних розмірів та цільового призначення: АДРЕСА_1», видану ОСОБА_3; скасувати рішення державного реєстратора Іскрова Олега Вікторовича № 25469020 від 26.03.2018 року про державну реєстрацію права власності на 51/400 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2018 р. відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Доводами апеляційної скарги зазначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи за участю ДАБІ та її територіальних органів, у тому числі й на ті, які виникають під час виконання повноважень у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. На думку апелянта, ДАБІ в цих правовідносинах діяла як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на неї законом обов`язків прийняла рішення про реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а тому саме адміністративний суд, а не суд загальної юрисдикції повинен надати правову оцінку діям відповідача та прийнятому рішенню ДАБІ., яке випливає з її статусу як суб`єкта владних повноважень. Також апелянт зазначив, що рішення державного реєстратора за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке державний реєстратор повинен виносити у порядку, на підставі та у спосіб, визначений Законом. Спірні правовідносини не є приватноправовими, оскільки позивач оскаржує рішення державного реєстратора та просить скасувати державну реєстрацію права власності.

Відзивів на апеляційну скаргу відповідачами та третьою особою не надано.

Відповідно до ч.1 ст.310 КАС України апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_1 просить суд: скасувати реєстрацію декларації № ОД 98 від 30.01.2015 року найменування об'єкта будівництва - "Реконструкція частини житлового будинку без зміни геометричних розмірів та цільового призначення; АДРЕСА_1", видану ОСОБА_3; скасувати рішення державного реєстратора Іскрова Олега Вікторовича № 25469020 від 26.03.2018 року про державну реєстрацію права власності на 51/400 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір належить до розгляду у місцевому загальному суді в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України (у редакції, яка діє з 15.12.2017 р.) в порядку адміністративного судочинства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України у редакції, чинній на час прийняття рішення).

У ч. 1 ст. 2 КАС України (у зазначеній редакції) завданням адміністративного судочинства визначено захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об'єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Основними ознаками публічно-правових відносин називають: обов'язкову участь у цих відносинах суб'єкта, який наділений публічно-владними повноваженнями; підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень (що проявляється у можливості суб'єкта владних повноважень вирішувати питання про права і обов'язки підпорядкованої особи); імперативність публічно-правових відносин; домінування публічно-правового інтересу у цих відносинах.

Адміністративно-правовий спір має певні ознаки. Такі спори виникають у сфері державного управління, в процесі здійснення органами виконавчої влади своїх управлінських функцій. Для цих спорів характерно особливе становище його суб'єктів (учасників спірного правовідношення). Обов'язковим учасником адміністративно-правового спору є наділений владними повноваженнями орган виконавчої влади, місцевого самоврядування, посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями. Адміністративно-правовий спір має особливий предмет, що пов'язано з широтою і різноплановістю діяльності управлінського характеру.

Обов'язковою ознакою позовної форми захисту права в адміністративному суді має бути наявність спору про право публічне, тобто спору про права і обов'язки в публічних правовідносинах.

Разом з цим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України ( в редакції, чинній на час звернення з позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з ч.1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України ( в редакції, чинній на час звернення з позовом) позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_3 здійснила реконструкцію домоволодіння, частина якого належить їй на праві власності, без дозвільних документів та без його згоди як власника іншої частини цього ж домоволодіння; при самовільному будівництві ОСОБА_3 була частково зруйнована належна ОСОБА_1 частка домоволодіння, була порушена межа суміжних земельних ділянок, територія загального користування, що перешкоджає у користуванні належною йому часткою домоволодіння. За результатами проведеної реконструкції 30.01.2015 року було зареєстровано декларацію № ОД 98 про готовність об'єкта до експлуатації. В подальшому на підставі зареєстрованої декларації № ОД 98 від 30.01.2015 року про готовність об'єкта до експлуатації рішенням державного реєстратора № 25469020 від 26.03.2018 року було зареєстроване право власності на 51/400 частини домоволодіння за ОСОБА_3

У справі, що розглядається, оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на нерухоме майно, а тому цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично оспорює реєстрацію декларації та реєстрацію права власності за ОСОБА_3, які свого роду є правовими актами індивідуальної дії. Такий правовий акт породжує права й обов'язки тільки для тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Спірні правовідносини між учасниками виникли внаслідок проведення ОСОБА_3 реконструкції належної їй частини будинку, яка заподіяла шкоду майну ОСОБА_1, а тому у позивача виникла необхідність захисту його цивільних (майнових) прав, у зв'язку із чим він звернувся до органів архітектурно-будівельного контролю, а в подальшому до суду.

Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що вказаний спір за своєю суттю, характером правовідносин, суб'єктним складом сторін, підставами та предметом позову є приватно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спрямований на захист майнових прав позивача.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 14.03.2018 року у справі № 396/2550/17, від 23.05.2018 року у справі № 802/233/16-а, від 27.06.2018 року у справі № 814/104/17, від 22.08.2018 року у справі № 815/1568/16.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що ухвала Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній ухвалі, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов