Справа № 2340/3229/18
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року справа № 2340/3229/18 м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тимошенко В.П.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні суду адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправною та скасування рішення,

встановив:

13 серпня 2018 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа підприємець ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Черкаській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати постанову Управління Держпраці у Черкаській області №ЧК 556/15/АВ/П/ПТ/ТД-ФС-408 від 31.07.2018 про накладення штрафу у розмірі 335 070,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що посадові особи органу державної влади при проведенні перевірки діяли з порушенням законодавства у сфері регулювання здійснення державного нагляду (контролю), у спосіб не передбачений законами, що є порушенням правового порядку в України встановленого ст. 19 Конституції України.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 14.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідач у встановлений судом термін надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю, мотивуючи це тим, що за наслідками інспекційного відвідування позивача, 05.07.2018 відповідачем прийнято постанову про накладення штрафу №ЧК 556/15/АВ/П/ПТ/ТД-ФС-408 від 31.07.2018 про накладення штрафу у розмірі 335 070,00 грн. Відповідач зазначив, що при проведенні інспекційного відвідування та прийнятті оскаржуваного рішення уповноваженні особи Управління Держпраці у Черкаській області діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

04.07.2018 начальником Управління Держпраці у Черкаській області прийнято наказ № 648-Н.

04.07.2018 сформовано направлення за № 1341 на проведення інспекційного відвідування субєкта господарювання ФОП ОСОБА_1 (вул. Свободи, 86, м. Звенигородка, Черкаська область).

За результатом проведеної перевірки, перевіряючим складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ЧК-556/15/АВ від 05.07.2018, яким зафіксовано порушення ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413.

Зокрема згідно з розділом ІІІ акта від 05.07.2018 виявлені такі порушення: «Трудових договорів між працівниками і підприємцем не надано. Підприємцем ОСОБА_1 працівники ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 допущені до роботи без укладення трудового договору, повідомлення органу ДФС про прийняття працівника на роботу, чим порушено ч. 1 ст. 21 КЗпП України, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413».

Процес відвідування зафіксовано засобами відеотехніки, про що зроблено відмітку в акті інспекційного відвідування.

Позивачем акт інспекційного відвідування отримано 05.07.2018 без зауважень та заперечень, що підтверджується її підписом в акті.

Під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_5 надала письмові пояснення від 04.07.2018, в яких зазначила, що 04.07.2018 близько 17 год. 00 хв. у кіску «Шаурма» допомагали їй на робочому місці дві її доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які за час її відсутності робили чай та наливали квас. Анастасія ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у час канікул допомагають коли багато роботи. Крім того надала пояснення, в яких зазначила, що в магазині «Маркада» 05.07.2018 о 08 год. 30 хв. працює ОСОБА_2, вона працює з 08 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., заробітної плати не отримує.

На підставі висновків вказаного акту інспекційного відвідування від 05.07.2018 №ЧК-556/15/АВ, контролюючим органом прийнято постанову №ЧК 556/15/АВ/П/ПТ/ТД-ФС-408 від 31.07.2018 про накладення штрафу у розмірі 335 070,00 грн.

ФОП ОСОБА_1 під час розгляду справи про накладення штрафу погодилася з встановленими порушеннями та повідомила про наміри оскаржувати постанову в судовому порядку, що підтверджується протоколом від 31.07.2018. ФОП ОСОБА_1 підписала оскаржуване рішення та отримала його, що підтверджується її підписом на ній.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 №2694 визначено, що державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до Конституції України Верховною Радою України і спрямована на створення належних, безпечних і здорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням.

Указом Президента України від 06.04.2011 року № 386/2011, затверджено Положення про Державну інспекцію України з питань праці (далі - Положення №386/2011), відповідно до п. 1 якого Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України (далі - Міністр).

Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Одними із основних завдань Держпраці України, згідно з п. 3 Положення, є реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю; реалізація державної політики з питань контролю за додержанням законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до підп. 1 п. 4 цього ж Положення № 386/2011 Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (далі - роботодавці) законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій, пільг для працівників, які поєднують роботу з навчанням, дотримання трудової дисципліни, умов праці жінок, молоді, інвалідів, надання пільг і компенсацій за важкі та шкідливі умови праці, забезпечення спеціальним одягом і спеціальним взуттям, засобами індивідуального захисту, мийними та знешкоджувальними засобами, молоком і лікувально-профілактичним харчуванням; проведення обов'язкових медичних оглядів працівників певних категорій; дотримання режимів праці та інших норм законодавства.

Відповідно до п. 6 Положення №386/2011 Держпраці України для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, видавати в установленому порядку роботодавцям, суб'єктам господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а також фондам загальнообов'язкового державного страхування, обов'язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства про працю, законодавства про зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; складати у випадках, передбачених законом, протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення.

Згідно з п. 7 Положення №386/2011 Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №877-V).

Згідно зі ст.1 вказаного Закону, заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

При цьому, суд зауважує, що встановлення законодавцем такої форми перевірки як інспекційне відвідування обумовлено необхідністю реалізації статті 259 КЗпП України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Так, статтею 259 КЗпП України, унормовано, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування) (надалі Порядок № 295).

У відповідності до приписів п.п 2 Порядку № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці. Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов'язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження).

В силу п. 3 Порядку № 295, контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

Згідно з п.п. 8, 9 Порядку № 295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред'явити об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.

Отже, з аналізу зазначених норм, суд приходить до висновку, що відповідач, як територіальний орган Держпраці, наділений правом проводити позапланові заходи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності позивача з питань, віднесених до його компетенції, зокрема, у формі інспекційних відвідувань.

Підставою для накладення штрафів є виявлені під час перевірки суб'єкта господарювання порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення зафіксовані в акті перевірки.

Суд зазначає, що підставою прийняття оскаржуваної постанови є акт інспекційного відвідування в якому зазначено, що підприємцем ОСОБА_1 працівники ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 допущені до роботи без укладення трудового договору, повідомлення органу ДФС про прийняття працівника на роботу, чим порушено ч. 1 ст. 21 КЗпП України, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413.

В позовній заяві позивач зазначає посилаючись Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів від 02.07.2012 №390, зазначає, що інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку, однак всупереч вимог даної норми перевіряючий не надав їй направлення на перевірку та письмове підтвердження на підставі якого він проводив позапланову перевірку.

На дані твердження позивача суд зазначає, що перед початком інспекційного відвідування їй предявлено посвідчення інспектора праці та направлення на проведення інспекційного відвідування, та надано копію такого направлення, що підтверджується її підписом на направленні на проведення інспекційного відвідування від 04.07.2018 №1341.

Суд звертає увагу, що позивач посилається на норми Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 № 390, на момент проведення інспекційного відвідування втратив чинність.

Таким чином, доводи позивача про недотримання інспектором норм законодавства спростовується вищевикладеним.

Щодо порушень встановлених під час інспекційного відвідування, суд виходить з такого.

Статтею 1 Кодексу законів про працю України визначено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України визначено, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Кодексу законів про працю України, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

В акті інспекційного відвідування встановлено, що підприємцем ОСОБА_1 працівники ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 допущені до роботи без укладення трудового договору, без повідомлення органу ДФС про прийняття працівника на роботу, чим порушено ч. 1 ст. 21 КЗпП України, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413.

ФОП ОСОБА_1 у ході інспекційного відвідування 04.07.2018 надала письмові пояснення, в яких зазначила, що у кіоску «Шаурма» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 допомагали їй на робочому місці, за час відсутності позивача робили чай та наливали квас, робота здійснювалася у час канікул, дочки допомагають позивачу, коли багато людей.

Таким чином, ФОП ОСОБА_1, підтвердила факт допуску дочок до роботи та факт виконання ними трудових обовязків на робочому місці.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконували функціональні обовязки за професією продавця продовольчих товарів.

Згідно національного класифікатора України «Класифікатор професій ДК 003:2010», затвердженого наказом Держспоживстадарту України 28.07.2010 № 327 до професій належить продавець продовольчих товарів. Завдання та обовязки вказаної професії передбачені в Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 65 «Торгівля і громадське харчування», відповідно до яких продавець продовольчих товарів, зокрема: розміщує і викладає товари за групами, видами, сортами з додержанням правил товарного сусідства; заповнює і прикріплює ярлики цін до товарів; пропонує і показує товари; пропонує взаємозамінні і нові товари: консультує покупців про властивості, смакові особливості, кулінарне призначення та харчову цінність товарів тощо; нарізає, зважує і упаковує товари; підраховує вартість покупки, перевіряє реквізити чека, видає покупку; продає безалкогольні та слабоалкогольні напої на винос, на розлив у посуд покупця, а також для споживання на місці; підраховує гроші, здає їх в установленому порядку; готує товари до інвентаризації; бере участь в оформленні прилавкових вітрин.

Факт виконання дочками позивача трудових функцій продавця продовольчих товарів підтверджується, окрім пояснень позивача, і матеріалами, зафіксованими засобом відеотехніки в ході інспекційного відвідування, диск з якими додається до відзиву.

Так, з дослідженого судом диску з відеозаписом перевірки вбачається, що ОСОБА_4 прийняла у інспектора замовлення, проконсультувала його щодо властивостей та часу приготування страви, повідомила, що перед інспектором прийняла замовлення у іншого покупця. На зауваження інспектора про тривалий час очікування, ОСОБА_3 запропонувала інспектору купити хот-дог, тобто запропонувала взаємозамінний товар. Після цього ОСОБА_4 прийняла замовлення ще у одного покупця, якому продала напої. Крім того, з відеозапису інспекційного відвідування вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знаходились та працювали у вагончику «Шаурма» самостійно, без будь-чиєї допомоги. ОСОБА_3 була одягнута у характерний для продавця робочий халат.

Виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 р. № 327, згідно листа Мінсоцполітики України від 23.05.2017 № 10620/0/2-17/13, є характерною ознакою трудових відносин.

У вищевказаному листі Мінсоцполітики вказує, що при виконанні роботи за ознаками, притаманними трудовим відносинам, з особою слід укладати трудові договори.

Таким чином відповідачем доведено факт виконання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виконання трудових функцій продавця без укладення трудового договору.

Крім того, уповноваженою особою відповідача проведено інспекційне відвідування магазину «Маркада», в якому здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 та встановлено, що в магазині працювала ОСОБА_2 Під час перевірки трудового договору між позивачем та ОСОБА_2 перевіряючому надано не було.

В позовній заяві позивач пояснила, що ОСОБА_2 звернулася до неї з проханням поділитися своїм досвідом здійснення підприємницької діяльності свері торгівлі продуктами харчування, оскільки сама у подальшому бажає зайнятися подібною справою. 02.07.2018 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг. Відповідно до умов вказаного договору Виконавець (ФОП ОСОБА_1 зобовязується надати Замовнику (ОСОБА_2Д.) послуги з навчання Замовника роботі у сфері торгівлі продуктами харчування, а Замовник зобовязується оплатити надану послугу (п1 1 Договору).

Позивачем надано пояснення, що в магазині «Маркада» 05.07.2018 о 08 год. 30 хв. працює ОСОБА_2, вона працює з 08 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., заробітної плати не отримує.

Суд критично оцінює укладений між позивачем та ОСОБА_2 договір про надання послуг від 02.07.2018 оскільки, а ні під час проведення інспекційного відвідування, а ні під час розгляду справи про накладення штрафу позивач не зазначила про існування такого договору.

Закон України «Про освіту» № 2145-VIII від 5 вересня 2017 який регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.

Згідно з п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про освіту» індивідуальний навчальний план - документ, що визначає послідовність, форму і темп засвоєння здобувачем освіти освітніх компонентів освітньої програми з метою реалізації його індивідуальної освітньої траєкторії та розробляється закладом освіти у взаємодії із здобувачем освіти за наявності необхідних для цього ресурсів.

Відповідно до п.19 ч.1 ст.1 Закону України «Про освіту» освітня програма - єдиний комплекс освітніх компонентів (предметів вивчення, дисциплін, індивідуальних завдань, контрольних заходів тощо), спланованих і організованих для досягнення визначених результатів навчання.

Отже, особа, яка проводить навчання повинна мати освітню программу для досягнення визначених результатів навчання.

Проте, позивачем не надано до суду освітньої програми, жодних планів, графіків, кількості годин навчання чи стажування, документів щодо системи оцінювання або взагалі проведення іспиту за результатами навчання.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач здійснює такі види діяльності, як діяльність посередників, що спеціалізуються в торгівлі іншими товарами Код КВЕД 47.11 роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний).

Таким чином, будь-якої діяльності з надання послуги з навчання позивач не здійснює.

Отже, позивачем не надано до суду доказів того, що особа, яка знаходилась під час проведення інспекційного відвідування у магазині «Маркада», проходила навчання, а не працювали.

Крім того, відповідно до п. 4.1 договору про надання послуг від 02.07.2018 Замовник зобов'язаний оплатити виконавцю вартість навчання, яка складає 1000 грн.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про реальність виконання укладеного договору.

Суд зазначає, що цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства . Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 Цивільного кодексу України).

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату .

Виконавець, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1). Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони (частина 2). Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (частина 3). До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів (частина 4).

Відповідно частин 1, 2 статті 928 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

З аналізу наведених норм випливає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Як вбачається з дослідженого договору про надання послуг укладеного позивачем з фізичною особою, вбачається, що її предметом є надання послуг з навчання у роботі в сфері торгівлі.

Таким чином з огляду на предмет укладеної угоди та поняття договору надання послуг, суд оцінює їх критично в частині можливості передати результат виконаної роботи замовникові при виконанні робіт.

Крім того, з пояснень наданих позивачем під час інспекційного відвідування вбачається, що ОСОБА_2 працює з 08 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., тобто підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, трудові функції продавця вона здійснює на конкретному робочому місці, визначеному роботодавцем, не може самостійно організувати перерву у час, обраний на власний розсуд.

Також суд звертає увагу, що під час інспекційного відвідування ОСОБА_2 була одягнута у характерний для продавця робочий халат, знаходилася та працювала у магазині сама, розміщувала і викладала товари, прикріпрювала ярлики цін до товарів, консультувала покупців про наявність та вартість товару. Цей факт підтверджується матеріалами, зафіксованими засобом відеотехніки в ході інспекційного відвідування.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими посилання позивача на відсутність підстав для притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності за допущення осіб до роботи, без оформлення трудового договору.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи даний спір, суд, керуючись ч. 2 статті 2 КАСУ, зобовязаний перевірити рішення суб'єктів владних повноважень, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем надані суду належні докази правомірності висновків про порушення позивачем норм чинного законодавства про працю в розумінні зазначеної норми Закону.

З огляду на сукупність встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова відповідає вимогам чинного законодавства.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлена правомірність дій відповідача щодо проведення інспекційного відвідування та правомірність висновків органу владних повноважень про порушення позивачем норм чинного законодавства про працю, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 6, 14, 242-245, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 КАС України шляхом подання до суду першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням п.п.15.5. п.15 ч.1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Тимошенко