Справа № 816/2207/18
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 816/2207/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Калитки О. М.

суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2018, суддя І інстанції К.І. Клочко, місце складання м. Полтава, повний текст складено 13.08.18 по справі № 816/2207/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці в Полтавській області

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Полтавській області, в якому просила суд скасувати постанову про накладення штрафу від 30.05.2018 №ПЛ1074/166/П/ПТ/ТД-ФС.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що під час перевірки через хвилювання вона надала пояснення про те, що ОСОБА_2 проходить стажування, хоча з нею було укладено цивільно правовий договір у відповідності до вимог цивільного законодавства. Відсутність цивільно правового договору з ОСОБА_2 пояснює тим, що усі документи знаходяться у її чоловіка. Також позивач зазначає, що у направленні на перевірку було зазначено невиїзна перевірка, а не інспекційне відвідування.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 року у справі № 816/2207/18 відмовлено в задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області визнання протиправною та скасування постанови

Позивач не погодилася із рішенням суду та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, прийнятим на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, 08 травня 2018 року до Управління Держпраці у Полтавській області надійшло повідомлення від громадянина ОСОБА_3 про нелегально оформлених працівників у фізичної особи підприємця ОСОБА_1., яка здійснює підприємницьку діяльність за адресою м. Полтава, вул. М. Бірюзова, 39 салон покрівельних і фасадних матеріалів.

Наказом Управління Держпраці у Полтавській області № 65 П від 10.05.2018 головного державного інспектора Хоменка А.М. зобовязано провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 щодо відповідності вимогам законодавства про працю.

18 травня 2018 року головному державному інспектору Хоменку А.М. видано направлення № 788, копію якого вручено позивачці.

В ході проведення 18.05.2018 інспекційного відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за місцем здійснення підприємницької діяльності було виявлено громадянку ОСОБА_2, яка надавала покупцям консультації щодо товару, який знаходився у салоні, проте трудові відносини з нею оформлені не були.

У своїх поясненнях від 18.05.2018 ОСОБА_2. пояснила, що 18 травня 2018 року знаходилася за адресою м. Полтава, вул. М.Бірюзова, 39, де проходила стажування на посаду помічника директора з 01.05.2018. Заробітну плату не отримувала.

У своїх поясненнях від 18.05.2018 ФОП ОСОБА_1. пояснювала "…здійснюю підприємницьку діяльність в виді торгівлі покрівельними та фасадними матеріалами в опт та роздріб з серпня 2015 року. Працю найманих працівників не використовувала. На момент інспекційного відвідування 18.05.2018 на території салону адресою м. Полтава, вул. М.Бірюзова, 39 знаходилася стажор ОСОБА_2, яка проходить з 01.05.2018 стажування, навчання і ознайомлення з процесом продаж віконних та дверних систем, консультації клієнтів, випробувальний термін триває до 25.05.2018, після чого буде оформлена на посаду помічника директора, на даний період з 01.05 по 18.05 зарплата не нараховувалася".

За наслідками інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1. складено акт № ПЛ1074/166/АН від 18.05.2018, яким зафіксовано порушенням частини 3 статті 24 КЗпП України щодо допуску працівників до роботи без укладення трудового договору та видано припис № ПЛ1074/166/АВ/П.

Листом №02-12/2457 від 18.05.2018 ФОП ОСОБА_1. повідомлено про розгляд справи. Під час розгляду справи 30.05.2018, за результатами якого Управлінням Держпраці у Полтавській області було складено постанову № ЛП1074/166/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими особами в розмірі 111690 грн.

Позивач не погодилася із постановою про накладення штрафу та оскаржила її до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що угода, укладена між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має ознаки притаманні трудового договору, а не цивільно-правового, а тому ФОП ОСОБА_1 було допущено працівника до роботи без укладення трудового договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 Цивільного кодексу України, згідно частини 1 якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦКУ).

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин 1 - 2 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг, виконання робіт тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За цивільно-правовим договором, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду від 18.01.2018 у справі № 350/403/16-ц.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до п. а ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Так, матеріалами справи встановлено, що згідно з наданого позивачем до суду цивільно-правового договору від 02.05.2018 ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про те, що в строк з 02.05.2018 по 18.05.2018 виконавець (ОСОБА_2А.) зобовязується виконати роботи (надати послуги): консультації в сфері віконних та дверних систем. За виконану роботи Замовник сплачує виконавцеві винагороду в розмірі 2350 грн. На виконання зазначеного договору сторонами складено акт від 31.05.2018.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, зазначену цивільно- правову угоду позивачем не було надано ані під час інспекційного відвідування 18.05.2018, ані під час розгляду справи 30.05.2018. Також жодного згадування про існування цивільно-правової угоди не містять і письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що надавалися ними під час інспекційного відвідування.

З огляду на викладене Управління Держпраці у Полтавській області під час складення акту інспекційного відвідування, припису та винесення постанови про накладення штрафу не мало можливості врахувати зазначену цивільно-правову угоду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи специфіку роботи (послуг), що надавалися ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_1В, передбачає необхідність знаходження консультанта на робочому місці, що свідчить про необхідність дотримання нею трудового розпорядку.

Також ні договір від 02.05.2018, ні акт здавання приймання виконаної роботи від 31.05.2018 не визначають конкретного результату робіт (послуг), які виконавець повинен передати замовнику.

Разом з тим, не визначаючи конкретного результату робіт, договір та акт містять визначений розмір винагороди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що цивільно-правовий договір, укладений ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має ознаки трудового договору.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що ФОП ОСОБА_1 було допущено порушення частини 3 статті 24 КЗпП України щодо допуску працівників до роботи без укладення трудового договору.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 року у справі № 816/2207/18 відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 по справі №816/2207/18 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст постанови складено 05.11.2018.