Справа № 0540/7799/18-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2018 р. Справа№0540/7799/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, 85485, Донецька область, м. Українськ, вул. Ломоносова, 12)

до 1) Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради (, 85401, Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна, 8), 2) Посадової особи Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради начальника Управління ОСОБА_2 (85401, Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна, 8)

про визнання протиправними дії, визнання протиправною бездіяльності, скасування акту від 17 серпня 2017 року № 2360

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, Посадової особи Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради начальника Управління ОСОБА_2 про визнання дій начальника Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради ОСОБА_2, які полягають у прийняті рішення від 14 серпня 2018 року про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщених осіб, без законних на то підстав, протиправними, визнання дій начальника Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради ОСОБА_2, які полягають у незаконному прийняті рішення від 25 вересня 2017 року за № 404, яким скасована довідка від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2, яка видана позивачу як внутрішньо переміщеної особи, протиправними, визнання бездіяльності начальника Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради ОСОБА_2, яка полягає у неповідомленні протягом трьох робочих днів про скасування довідки від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2, яка видана як внутрішньо переміщеної особи протиправними, визнання дій Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, які полягають у незаконному проведенні перевірки та складанні акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 2360 від 17 серпня 2017 року, з відповідним записом про відсутність за адресою, протиправними, визнання дій Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради щодо встановлення обмеження на свободу пересування по території України та її межами а також проходження фізичної ідентифікації дискримінаційними (з урахуванням заяви позивача про зміну та уточнення позовних вимог від 2 жовтня 2018 року).

Ухвалою від 3 вересня 2018 року суд прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження в адміністративній справі № 0540/7799/18-а, задовольнив клопотання позивача та звільнив від сплати судового збору, задовольнив клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 27 вересня 2018 року суд постановив ухвалу, якою розгляд справи призначив на 22 жовтня 2018 року. Ухвалою від 22 жовтня 2018 року суд відмовив першому відповідачу у задоволенні заяви про залучення третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 22 жовтня 2018 року в розгляді справи була оголошена перерва до 5 листопада 2018 року.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що не погоджується з діями другого відповідача щодо скасування довідки № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року, вважає їх протиправними з огляду на те, що заява про відмову від довідки від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2 до відповідача не надавалася, за кордон на постійне місце проживання (та взагалі) не виїжджала, завідомо недостовірних відомостей не подавала, про судові рішення щодо скоєння злочину не відомо, як й не відомо про скоєння позивачем дій передбачених пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», також до покинутого місця постійного проживання позивач не поверталася. Також зазначає, що рішення від 25 вересня 2017 року за № 404 про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2, яке складено другим відповідачем, на адресу позивача не надходило та особисто не вручалось, що є порушенням статті Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Щодо визнання дій протиправними та дискримінаційними позивач зазначила, що у своїй відповіді відповідачі повідомили що 17 серпня 2017 року робочою групою здійснено перевірку достовірності інформації про фактичне місце проживання/перебування за адресою, зазначеною в заяві про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (м. Українськ, вул. Ломоносова, буд. 12) та на момент проведення перевірки 17 серпня 2017 року, позивач була відсутня дома, про що складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 2360 від 17 серпня 2017 року, з відповідним записом про відсутність за адресою. Втручання посадових осіб відповідачів у право позивача на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, проведення стеження без законних на те підстав передбачених Кримінально-процесуальним Кодексом, збір інформації про наявність або відсутність за місцем проживання, складання при цьому яких то там актів, є діями відповідачів таким, що не ґрунтується на Законі та Конституції України, тобто є протиправними та дискримінаційними. Отже, за відсутності законності втручання на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, незаконний збір інформації відносно позивача, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законами та Конституцією України, є достатньою підставою для висновку про те, що зазначені дії відповідачів є незаконними, протиправними та дискримінаційними.

Перший відповідач до суду надав відзив на позовну заяву позивача, в обґрунтування якого зазначив, що усі рішення щодо організації роботи управління, приймаються ОСОБА_2 як начальником Селидівського управління відповідно і в межах Положення про Селидівське управління, а не самостійно від свого імені та на свій розсуд, у зв'язку з чим відповідачем по даній справі потрібно розглядати саме Селидівське управління, а не конкретно ОСОБА_2. Крім того, зазначає, що Порядок оформлення та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. 5 вересня 2016 року позивач звернулась до Селидівського управління із заявою про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи за місцем фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 було зареєстровано в Єдиній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та видано довідку внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року. Довідка діяла безстроково. 11 серпня 2017 року до Селидівського управлінням надійшов лист від Селидовського об'єднаного управління Пенсійного України Донецької області від 10 серпня 2017 року № 5510/04 про надання списку пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб (в тому числі в списках була зазначена і ОСОБА_1В.), по яким за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перегинають державний кордон, останніми наявними даними є перетин державного кордону, напрямок перетину - «виїзд». В наданих списках ОСОБА_3 була зазначена як особа, яка «виїхали» понад 60 днів до дати контрольної перевірки. Також у лист і Селидовське об'єднане управління Пенсійного України Донецької області просило Селидівське управління терміново забезпечити проведення перевірок відповідно до пункту 4 «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання перебування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2016 року № 365. Відповідно до пункту 4 «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 додаткова перевірка проводиться у разі, зокрема, наявності інформації про повернення внутрішньо переміщеної особи на тимчасово окуповану територію України, до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, чи її виїзду за кордон, або отримання такої інформації від ІУІВС, СБУ, Держприкордонслужби, Національної поліції, ДІУ1С, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських обєднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам. На виконання пункту 5 Порядку № 365 начальником Селидівського управління було прийнято рішення від 14 серпня 2017 року про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи (в тому числі і ОСОБА_1В.). На виконання пункту 5 Порядку № 365 структурним підрозділом Селидівського управління протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення його керівником про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, тобто позивача, проведена така перевірка достовірності інформації про фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в заяві про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме: м. Українськ, вул. Ломоносова, буд, 12 із складенням акту від 17 серпня 2017 року № 2360 обстеження матеріально-побутових умов сім'ї з урахуванням положень пунктів 8 і 9 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, а саме 17 серпня 2017 року. На момент проведення перевірки ОСОБА_1 була відсутня, фактичне місце проживання не підтверджено (що зафіксовано у акті від 17 серпня 217 року № 2360). Враховуючи вищезазначене, рішенням начальника Селидівського управління № 404 від 25 вересня 2017 року довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року скасовано. Рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 26 вересня 2017 року № 7642 ОСОБА_1 було припинено соціальні виплати в зв'язку з скасуванням дії довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року. 26 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Селидівського управління з заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за місцем фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, яку було зареєстровано в Єдиній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_3 від 26 березня 2018 року. Стосовно прохання позивача визнати дії Селидівського управління щодо встановлення обмеження па свободу пересування по території України та за її межами, а також проходження фізичної ідентифікації дискримінаційними, є такими, що не відповідають дійсності, так як що внутрішньо переміщені особи перебуваючи на обліку в органах соціального захисту населення не позбавлені можливості відвідування свого житла на неконтрольованій території України (населені пункти на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження) та пересуватися по території України, а лише зобовязані відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання, а у разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціальної є захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не: пізніш як за три дні до дня від'їзду.

8 жовтня 2018 року позивач надала до суду відповідь на відзив першого відповідача, в якій зазначила, що відповідач у своєму відзиві зазначають, що 11 серпня 2018 року від Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області надійшов лист від 10 серпня 2017 року № 5510/04 з додатком до нього, згідно якого позивач нібито перетинала Державний кордон у напрямку «виїзд» понад 60 днів з дня контрольної перевірки. Вважає, що зазначений лист не може бути прийнятий судом до уваги як доказ у справі з огляду на наступне. По-перше заявляю, що ніякого держаного кордону я не перетинала хоча по тієї простої причини, що у мене відсутній закордонний паспорт, по-друге, з наданого листа та додатку до нього невідомо що це за «контрольна перевірка», хто її проводить, де її проводять, коли така «контрольна перевірка» проводилася в останній раз та хто саме ці «контролери» які її проводили, по-третє, невідомо взагалі ким складений наданий Відповідачами додаток до листа обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 10 серпня 2017 року № 5510/04. Крім того, така підстава як відсутність пенсіонера за місцем проживання (як зазначено у відзиві не відчинила двері), не є обґрунтованою підставою вважати що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. У своєму відзиві другий відповідач зазначає, що відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», 25 вересня 2018 року мені було надіслано поштою рішення від 25 вересня 2017 року за № 404, про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, про що свідчить запис який зроблений у «Журналі реєстрації довідок». Вихід посадових осіб відповідача за адресою проживання внутрішньо переміщеної особи для особистого вручення рішення законами не передбачено. З цього приводу позивач зазначає, що якщо і здійснений запис у «Журналі реєстрації довідок», але доказів документального підтвердження (супровідний лист, чек на відправку, мій особистий підпис про отримання) суду не надано, що свідчить про їх відсутність.

16 жовтня 2018 року перший відповідач до суду надав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в обґрунтування яких перший відповідач посилається на ті ж підстави, що й у відзиві на позовну заяву.

Другий відповідач до суду не надав жодних заперечень, клопотань, тощо.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1. Позивач є пенсіонером за віком, про що свідчить посвідчення від 14 жовтня 2004 року № 968493, а також внутрішньо переміщеною особою.

5 вересня 2016 року позивач звернулась до першого відповідача з заявою про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи за місцем фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивача було зареєстровано в Єдиній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та видано довідку внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року, довідка діяла безстроково.

11 серпня 2017 року до першого відповідача надійшов лист від Селидовського об'єднаного управління Пенсійного України Донецької області від 10 серпня 2017 року № 5510/04 про надання списку пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб (в тому числі в списках була зазначена і ОСОБА_1В.), по яким за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перегинають державний кордон, останніми наявними даними є перетин державного кордону, напрямок перетину - «виїзд». В наданих списках позивач була зазначена як особа, яка «виїхали» понад 60 днів до дати контрольної перевірки. Також у листі Селидовське об'єднане управління Пенсійного України Донецької області просило першого відповідача терміново забезпечити проведення перевірок відповідно до пункту 4 «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання перебування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365.

14 серпня 2017 року другим відповідачем було прийнято рішення про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи позивача.

Структурним підрозділом першого відповідача протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення його керівником про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування позивача проведена перевірка достовірності інформації про фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в заяві про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме: м. Українськ, вул. Ломоносова, буд, 12 із складенням акту від 17 серпня 2017 року № 2360 обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. В акті також зазначено, що на момент проведення перевірки позивача вона була відсутня, фактичне місце проживання не підтверджено, а також залишено повідомлення позивачу про необхідність протягом трьох робочих днів зявитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

Судом також встановлено, що першим відповідачем відповідно до реєстру відправки рекомендованих листів внутрішньо переміщеним особам від 21 серпня 2017 року № 3290/01-17/10 було надіслано рекомендованим листом повторне повідомлення позивачу про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації. Рекомендований лист був повернутий Укрпоштою з відміткою, що за вказаною адресою місця проживання позивача, а саме: м. Українськ, вул. Ломоносова, буд. 12, не відчинили двері.

Рішенням другого відповідача № 404 від 25 вересня 2017 року довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року скасовано відповідно до підпункту 3 пункту 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Зазначений факт відображено у рішенні комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 26 вересня 2017 року № 7642. Повідомлення про скасування довідки надіслано позивачу поштою 25 вересня 2017 року про що зроблено запне у "Журналі скасування довідок", який була надано першим відповідачем до суду.

Рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 26 вересня 2017 № 7642 позивачу було припинено соціальні виплати, у зв'язку із скасуванням дії довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року. Рішення комісії від 26 вересня 2017 року № 7642 про припинення позивачу будь-яких видів соціальних виплат направлено 29 вересня 2017 року на адресу Селидівського об'єднаного управління ПФУ в Донецькій області, про що свідчить супровідний лист за вихідним № 3734/01-17/04.

Крім того, судом встановлено, що 26 березня 2018 року позивач звернулась до першого відповідача із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за місцем фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. За результатами розгляду зави позивача її було зареєстровано в Єдиній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_3 від 26 березня 2018 року, про що свідчить копія відривного талону до довідки.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (зі змінами та доповненнями), факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього закону.

Згідно з частино 3 статті 4 вищевказаного Закону для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місія Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. «Порядок оформлення та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Як судом вже зазначалось вище 5 вересня 2016 року позивач звернулась до першого відповідача із заявою про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи за місцем фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 та яку було зареєстровано в Єдиній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та видано довідку внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_2 від 5 вересня 2016 року.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-УІІ (зі змінами та доповненнями) підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин, дії спрямовані па насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади, посягання па територіальну цілісність і недоторканність України: терористичний акт, втягнення у вчинення терористичного, акту, публічні заклики до вчинення терористичного акту, створення терористичної групи чи терористичної організації, сприяння вчиненню терористичного акту, фінансування тероризму, здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину, 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання, 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи га надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зобов'язано внутрішньо переміщених осіб повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про не структурний підрозділ І питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від'їзду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 12 Закону повернення внутрішньо переміщеної особи до покинутого місця постійного проживання є підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу.

Відповідно до абзацу 8 частини 1 статі 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини 1 цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо перемішена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Як вже було встановлено судом вище, на момент проведення перевірки позивач була відсутня, фактичне місце проживання не підтверджено, про що зафіксовано у акті від 17 серпня 2017 року № 2360.

Відповідно до пункту 6 Порядку №365 за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації. Позивач для проходження ідентифікації не зявилась до другого відповідача.

Суд також зазначає, що обов'язок щодо прийняття рішення про скасування дії довідки покладений статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII на керівника структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Такими підставами, відповідно до пункту 3 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб" від 20.10.2014 року № 1706 є інформація про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка і дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Таким чином, дії другого відповідача при прийнятті рішення від 25 вересня 2017 року № 404 про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2 були на виконання вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706.

Суд не приймає посилання позивача на те, що суд не можу взяти до уваги лист Селидівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 10 серпня 2017 року № 5510/04, оскільки дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, а саме дані зазначені у додатку до листа від Селидівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області були отримані на виконання пункту 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706.

Суд погоджується з доводами першого відповідача щодо того, що відсутня потреба у запиті до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження так як інформацію про тривалу відсутність ОСОБА_1 (понад 60 днів) за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, надано Селидовським обєднаним управлінням Пенсійного України Донецької області листом від 10 серпня 2017 № 5510/04, який надійшов до першого відповідача 11 серпня 2017 року. Інформацію про відсутність позивача понад 60 днів за місцем проживання пенсійний орган отримав, в свою чергу, за даними Держприкордонслужби інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, останніми даними є перетин державного кордону, напрямок перетину «виїзд». Наказом адміністрації прикордонної служби України, Державної митної служби України, Державної податкової адміністрації України, МВС України, Міністерством закордонних справ України, Міністерством праці та соціальної політики України, СБУ, Службою зовнішньої розвідки від 3 квітня 2008 року № 284/287/214/150/64/175/266/75, затвердженим в Мінюсті України 12 травня 2008 року № 396/15087 було затверджено «Положення про інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон», відповідно до якого здійснюється обмін інформацією.

Суд також погоджується з доводами першого відповідача щодо того, що рішення від 25 вересня 2017 року № 404 про скасування довідки від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2 було прийнято виключно відповідно до пункту 3 частини 1 статті 12 Закону № 1706 на підставі інформації, одержаної від пенсійного органу від 10 серпня 2017 року № 5510/04, яку в свою чергу отримало за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, останніми даними є перетин державного кордону, напрямок перетину «виїзд» про тривалу відсутність особи за місцем проживання, яка і дає обґрунтовані підстави вважати, що ВПО повернулася до покинутого місця постійного проживання, а не на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сімї та не через відсутність пенсіонера за місцем проживання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачі діяли відповідно до норм діючого законодавства України при прийнятті рішення від 14 серпня 2017 року про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщених осіб, рішення від 25 вересня 2017 року № 404 про скасуванні довідки від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2, а також при проведенні перевірки та складанні акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 17 серпня 2017 року № 2360. Суд також зазначає, що позивачем у позовних вимогах було помилково зазначено дату рішення другого відповідача про проведення перевірки фактичного місця проживання позивача, а саме замість 14 серпня 2017 року, було зазначено 14 серпня 2018 року. Суд зазнане приймає до уваги при прийнятті рішення ц даній справі.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності другого відповідача щодо неповідомленні позивача протягом трьох робочих днів про скасування довідки від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2 суд зазначає наступне.

Як вже судом встановлено вище, відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706 повідомлення про скасування довідки надіслано позивачу поштою 25 вересня 2017 року про що зроблено запис у "Журналі скасування довідок". Суд зазначає, що вихід посадових осіб управління соціального захисту населення на адресу фактичного проживання внутрішньо переміщених осіб для особистого вручення повідомлення про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи чинним законодавством не передбачено. Тому, позовна вимога позивача в цій частині також не підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача в частині визнання дій першого відповідача дискримінаційними щодо встановлення обмеження на свободу пересування по території України та її межами, а також проходження фізичної ідентифікації суд зазначає наступне.

Статтею 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (ті змінами та доповненнями), закріплено забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне. забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту, а саме частиною 1 статті 7 передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до Законодавства України.

Суд зазначає, що внутрішньо переміщені особи перебуваючи на обліку в органах соціального захисту населення не позбавлені можливості відвідування свого житла на неконтрольованій території України (населені пункти на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження) та пересуватися по території України, а лише зобовязані відповідно до пункту З частини другої статті 9 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання, а у разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціальної є захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від'їзду. З урахуванням викладеного, позовна вимога в цій частині також не підлягає задоволенню.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити поновити їх шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Вказана норма дає підстави вважати, що суд має право реалізувати надані йому повноваження таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. З огляду на таке, рішення на захист порушених прав суб'єктів господарювання - про зобов'язання вчинити суб'єкта владних повноважень певні дії, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

За таких обставин суд зазначає, що як вже було встановлено судом вище, позивач 26 березня 2018 року звернулась до першого відповідача із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за місцем фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. За результатами розгляду зави позивача її було зареєстровано в Єдиній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_3 від 26 березня 2018 року. Суд зазначає, що метою звернення позивача до суду з даним позовом, у кінцевому результаті було досягнення поновлення пенсійних виплат, оскільки припинення виплати останніх було здійснення саме через скасування довідки внутрішньо переміщеної особи від 5 вересня 2016 року, про що, зокрема, свідчить переписка позивача з Селидівським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України у Донецькій області. Отже, враховуючи те, що у позивача наявна нова довідка ВПО від 26 березня 2018 року № НОМЕР_3, то суд вважає, що відсутній обєкт судового захисту, тобто, суд не вбачає порушених прав позивача, які необхідно поновити в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Крім того, суд вважає за необхідне розяснити позивачу про те, що при порушенні його права на отримання пенсійних виплат (невиплата, припинення, тощо), позивач має право звернутися до суду з адміністративним позовом до відповідного органу пенсійного фонду, де позивач перебуває на обліку за для поновлення порушеного права в цій частині.

Суд зазначає, що ухвалою від 3 вересня 2018 року суд звільнив позивача від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, 85485, Донецька область, м. Українськ, вул. Ломоносова, 12) до 1) Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради (, 85401, Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна, 8), 2) Посадової особи Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради начальника Управління ОСОБА_2 (85401, Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна, 8) про визнання дій начальника Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради ОСОБА_2, які полягають у прийняті рішення від 14 серпня 2018 року про проведення перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщених осіб, без законних на то підстав, протиправними, визнання дій начальника Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради ОСОБА_2, які полягають у незаконному прийняті рішення від 25 вересня 2017 року за № 404, яким скасована довідка від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2, яка видана позивачу як внутрішньо переміщеної особи, протиправними, визнання бездіяльності начальника Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради ОСОБА_2, яка полягає у неповідомленні протягом трьох робочих днів про скасування довідки від 5 вересня 2016 року № НОМЕР_2, яка видана як внутрішньо переміщеної особи протиправними, визнання дій Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, які полягають у незаконному проведенні перевірки та складанні акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 2360 від 17 серпня 2017 року, з відповідним записом про відсутність за адресою, протиправними, визнання дій Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради щодо встановлення обмеження на свободу пересування по території України та її межами, а також проходження фізичної ідентифікації дискримінаційними, відмовити повністю.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 5 листопада 2018 року. Повне судове рішення складено 5 листопада 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Смагар С.В.