Справа № 813/3758/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/775/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Макарика В.Я., Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року (судді Гулкевич І.З., Карп'як О.О., Мартинюк В.Я., повний текст виготовлено 23 червня 2018 року) ,

В С Т А Н О В И В :

Громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішень Державної міграційної служби України № 368-17 та № 369-17 від 26.09.2017 про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття спірного рішення та зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; встановити юридичний факт переслідування в країні походження за профспілкову, громадянську і політичну активність і наявність реальної загрози життю, гідності в разі повернення в країну походження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 368-17 та № 369-17 від 26 вересня 2017 року про відмову у визнанні громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Із таким рішенням суду не погодилася Державна міграційна служба України та оскаржила його в апеляційному порядку. Зазначила, що в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № 2014LV0027 з урахуванням постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року було встановлено, що в обставинах справи заявників відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Тому рішення Державної міграційної служби України № 368-17 та № 369-17 від 26 вересня 2017 року про відмову у визнанні громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є законними. Так, апелянт зазначив, що матеріали особової справи ОСОБА_1 не містять відомостей щодо застосування до позивача насилля. У своїй заяві-анкеті від 1 серпня 2014 року позивач вказував, що в країні постійного проживання перебував в профспілковій організації працівників освіти, був членом профспілки життєзабезпечення та керівником Рубцовського відділення Всеросійського волонтерського об'єднання «Ліза Алерт». Свою діяльність описує як відстоювання прав людей та пошук зниклих. Він не переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивачі не приймали участі у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не були членами організацій (політичних, релігійних, військових, громадських тощо) та не приймали участь у демонстраціях проти президента та уряду. Позивачами не наведено фактів свого особистого переслідування в країні громадської приналежності за участь у політичній діяльності чи підтримку України. До виїзду з РФ позивачі не зазнавали переслідувань з боку державних чи недержавних агентів. Аналізом наданих матеріалів разом з наявною інформацією по країні громадської належності позивачів можливо підтвердити відсутність умов, що можуть бути розглянуті в контексті надання їм додаткового захисту в Україні згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнарного або внутрішнього збройного конфлікту чи системативного порушення прав людини.

ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги відповідача. Наполягав на законності оскаржуваного судового рішення.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи.

Дослідивши письмові докази, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рубцовськ Алтайського краю Російської Федерації, є громадянином Російської Федерації, за національністю - росіянин, сповідує старослов'янське язичництво, перебуває у шлюбі з громадянкою РФ ОСОБА_2

ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Рубцовськ Алтайського краю Російської Федерації, є громадянкою Російської Федерації, за національністю - росіянка, за віросповіданням християнка.

22.03.2014 року позивачі залишили територію Російської Федерації, прибувши в Україну літаком через аеропорт Бориспіль. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебували легально, до міграційних органів України та інших країн не зверталися.

01.08.2014 року ОСОБА_1 й ОСОБА_2 звернулися до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами щодо надання їм статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаних заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМС України № 734-14 від 19.12.2014 та № 244-15 від 02.04.2015 громадянам РФ ОСОБА_1 й ОСОБА_2 відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону, відсутні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі № 813/375/15, яка була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015, було визнано протиправними та скасовано рішення ДМС України № 734-14 від 19.12.2014 та № 244-15 від 02.04.2015 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяви громадян РФ ОСОБА_1 й ОСОБА_2 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі № 813/375/15, а також за результатами розгляду заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМС України № 196-16 та № 197-16 від 05.04.2016 ОСОБА_1 й ОСОБА_2 було повторно відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Ці рішення позивачі також оскаржили до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 у справі №813/1531/16 позивачам було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі №876/8145/16 було частково задоволено апеляційну скаргу позивачів. Визнано протиправними та скасовано рішення ДМС від 05.04.2016 р №196-16, №197-16 про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Зобов'язано ДМС повторно розглянути заяви позивачів з урахуванням висновків, викладених у постанові суду.

На виконання вимог постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі №876/8145/16, а також за результатами розгляду заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМС України № 368-17 та № 369-17 від 26.09.2017 громадянам РФ ОСОБА_1 й ОСОБА_2 було повторно відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність прийнятих рішень з таких підстав.

Порядок регулювання правовідносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Відповідно п.13 ч.1 ст.1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно ч.2 ст.13 цього ж Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У частині 1 статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» закріплено принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Цим принципом передбачено, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

Право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до членів сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, належать: чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Як вбачається з матеріалів справи та особової справи громадянина РФ ОСОБА_1, 24.04.2017 під час співбесіди він підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши додатково про те, що у разі повернення на територію РФ йому загрожує арешт, адже у країні громадянської належності він вів активну громадську та політичну діяльність.

З матеріалів особової справи ОСОБА_2 видно, що підставою для отримання нею статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності у зв'язку з політичними і громадськими переконаннями її чоловіка ОСОБА_1

Під час співбесіди від 24.04.2017, яка була проведена на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі № 876/8145/16, у ОСОБА_1 було з'ясовано лише питання права опікунства та можливості повернення на сьогоднійшній день в РФ. Проте, повторно залишено поза увагою питання щодо можливого його переслідування в країні громадянської належності.

Із протоколу співбесіди ОСОБА_2 від 21.06.2017 вбачається, що з нею також було з'ясовано лише питання право опікунства.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що відповідачем на виконання вимог постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 повторно та більш детально досліджено інформацію, надану заявниками стосовно підстав надання їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не встановлено умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, було досліджено питання щодо можливого переслідування позивачів в країні громадянської незалежності, здійснено опис про ситуацію у країні походження заявників.

Відповідач дійшов висновку, що виїзд ОСОБА_1 не є вимушеною мірою внаслідок політичного переслідування.

Однак такі висновки відповідача є безпідставними з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб'єктів владних повноважень, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Львівський апеляційний адміністративний суд у постанові від 09.02. 2017 у справі у справі № 813/1531/16, в якій брали участь ті ж самі сторони, чітко вказав, що судом було встановлено той факт, що ОСОБА_1 неодноразово через свою громадську та політичну позицію піддавався фізичному насиллю (побиттю) та адміністративним затриманням, а також отримував у свою адресу погрози в мережі Інтернет.

Львівський апеляційний адміністративний суд у своїй постанові, якою визнав протиправними та скасував рішення відповідача про відмову у задоволенні заяв ОСОБА_1 й ОСОБА_2, також зазначив, що, беручи до уваги численні загальновідомі, а відтак такі, що не потребують доведенню, відомості про переслідування та затримання на території РФ осіб, причетних до подій в Україні, заслуговують на увагу доводи позивачів стосовно того, що у разі повернення позивачів на територію РФ, значною є ймовірність порушення прав, свобод та інтересів позивачів, загрожуватиме небезпека за політичні переконання.

Отже, апеляційний суд встановив факти по суті спору і дав їм оцінку, зазначивши про наявність підстав для задоволення заяв позивачів.

Саме це і стало причиною скасування рішень ДМС України про відмову у наданні статусу біженця із зобов'язанням повторно розглянути заяви з урахуванням висновків суду, що викладені в рішенні.

При цьому згідно резолютивної частини вищевказаного рішення, суд зобов'язав відповідача при прийнятті рішення за наслідками повторного розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 врахувати висновки суду, викладені у постанові.

Отже, такі були обов'язковими для врахування при прийнятті рішень відповідачем за результатами повторного розгляду заяв позивачів.

Слід зазначити, що відповідач в апеляційній скарзі посилається, зокрема на невідповідність висновків суду щодо переслідування позивача фактичним обставинам справи.

Разом з тим, такі висновки викладені у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року у справі № 813/1531/16.

Це судове рішення набуло законної сили, не скасовано судом вищої інстанції, є чинним і обов'язковим для виконання.

Отже, при повторному розгляді заяв позивачів щодо надання їм статусу біженця відповідач зобов'язаний був врахувати висновки суду, викладені у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі № 876/8145/16.

Однак, цього зроблено не було, чим порушено вимоги ст. 370 КАС України.

Також, відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивачів, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивачів станом на час прийняття оскаржуваних рішень.

Відповідно Позиції УВКБ ООН Про обов'язки та стандарти доказів у біженців 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Однак, ненадання міграційним органом повної та належної оцінки наведеним позивачем у заяві обставинам є свідченням нівелювання загальних правових принципів доказового права, згідно яких обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює відповідне твердження.

УВКБ ООН зазначає, що надання статусу біженця згідно Конвенції є так само обґрунтованим, якщо переслідування стосовно людини здійснюються недержавними структурами, наприклад, нерегулярними збройними силами або місцевим населенням, з перерахованих у Конвенції мотивів і за обставин, що вказують на небажання або нездатність держави забезпечити ефективний захист проти загрози переслідувань. Ця позиція викладена в пункті 65 виданої УВКБ ООН в 1979 році Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Фактично відповідач при проведенні співбесіди з позивачами з'ясував лише питання опікунства та можливого повернення заявників у РФ, однак при прийнятті рішення не керувався висновками Львівського апеляційного адміністративного суду, викладеними у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі № 876/8145/16.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувані рішення відповідача є протиправними, а тому суд першої інстанції на законних підставах їх скасував.

Отже вимоги апеляційної скарги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді В.Я. Макарик

І.В. Глушко

Повний текст складений 05 листопада 2018 року.