Справа № 161/10912/18
Суддя: Кирилюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2018-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/440/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Кирилюк В.Ф.

секретаря Самолюк І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до поліцейського роти №3 батальйону УПП у Волинській області рядового поліції ОСОБА_3 про визнання недійсною постанови, дій протиправними та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд з адміністративним позовом до поліцейського роти №3 батальйону УПП у Волинській області рядового поліції ОСОБА_3 про визнання недійсною постанови, дій протиправними та відшкодування шкоди.

Свій позов обґрунтовують тим, що на стаціонарному посту, що знаходиться на 127-му кілометрі автостради Н-22 Устилуг-Рівне-Луцьк відповідачем о 22.40 год. винесено постанову серії ВР№154555 від 01.07.2018 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності у звязку із порушенням п. 11.5 ПДР України під час керування ним автомобілем НОМЕР_1, який є власністю ОСОБА_2, у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. згідно ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Вважає, що дана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки відсутні будь-які докази, які б стверджували про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати недійсною постанову серії ВР №154555 від 01.07.2018 року, визнати протиправними дії поліцейського роти №3 батальйону УПП у Волинській області рядового поліції ОСОБА_3 щодо недотримання прав позивачів, стягнути з відповідача 10 000 грн. моральної шкоди.

Позивачі та їх представник в судове засіданні не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується матеріалами справи.

Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив в позові відмовити.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату час, і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, частини перша, друга і третя статті 122 КАС України. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення (п. 1 розділу IV Інструкції).

Таким чином, працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення Правил дорожнього руху (ст. 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

Частиною другою ст.122 КУпАП визначено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного розїзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами звязку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» та п. 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (надалі - ПДР України) учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення серії ВР №154555 від 01.07.2018 року, зазначено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Дачія-Логан д.н.з. НОМЕР_2 по автостраді Н-22 Устилуг-Луцьк-Рівне по лівій крайній смузі не маючи наміру здійснювати поворот ліворуч, чим порушив п.11.5 Правил дорожнього руху України (а.с.5).

Згідно п.п. 11.2 ПДР України визначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об'їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Згідно п. 11.5 ПДР України на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган(посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Позивач ОСОБА_1 факт вчинення ним адміністративного правопорушення заперечує.

Представник відповідача жодних доказів, які б спростували позицію позивача та підтверджували, що останній допустив порушення п. 11.5 Правил дорожнього руху, суду не надав.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, інспектором не вирішено клопотання ОСОБА_1 про надання йому можливості скористатися юридичною допомогою при розгляді щодо нього справи про адміністративне правопорушення, що, на думку суду, є порушенням права особи на захист.

Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Така позиція суду ґрунтується також на правових висновках, які зробив Конституційний Суд України у своєму рішенні у справі №23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки не доведено та не підтверджується належними доказами, вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ст.2 ст. 122 КУпАП, виключається підставність притягнення його до адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, оскаржувану постанову серії ВР №154555 від 01.07.2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП слід скасувати, справу закрити.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоду, суд враховує наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під час розгляду справи, суд враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, згідно з п. 4 якого позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, обовязковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно- наслідкового звязку між такими діями та завданою шкодою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. до задоволення не підлягає, оскільки неправомірними дії інспектора судом не визнавалися, позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди та розмір такої шкоди.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Щодо позивача ОСОБА_2 суд зазначає, що остання є власником автомобіля НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1, будь-які дії щодо неї в даному випадку відповідачем не вчинялися, постанова про накладення адміністративного стягнення не виносилася, тому ОСОБА_2 не є належним позивачем у даній справі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, у позові ОСОБА_2 - відмовити.

На підставі ст.ст. 122 ч. 2, 251, 280, 288, 293 КУпАП, керуючись ст.ст. 3, 6, 9, 26, 73, 77, 79, 94, 243-245, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ВР №154555 від 01.07.2018 року, винесену відносно ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення закрити.

В решті вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Згідно зі статтями 255, 286, 293, 295 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачами у справі є:

1) ОСОБА_1, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 43022;

2) ОСОБА_2, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, 33003.

Відповідачем у справі є: поліцейський роти №3 батальйону УПП у Волинській області рядовий поліції ОСОБА_3, службова адреса м. Луцьк, вул. Залізнична, 15.

Повне судове рішення складено, підписано 06 листопада 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_4