Справа № 826/17744/17
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів Чаку Є.В., Шелест С.Б., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про:
- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо проведення перерахунку позивачеві пенсії з 01 червня 2016 року;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві провести з 01 червня 2016 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 в розмірі 90% від суми грошового забезпечення для обчислення пенсії яке становить 38 578,68 грн., та виплачувати перераховану пенсію з урахуванням надбавок та підвищень без обмежень.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунку пенсії в розмірі 90% від суми грошового забезпечення, починаючи з 01 червня 2016 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії за період з 01 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок і виплату його пенсії в розмірі 90% від суми грошового забезпечення з 01 червня 2016 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є пенсіонером, якому з 10 березня 2009 року призначена пенсія за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ у розмірі 90% грошового забезпечення та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві.
У грудні 2017 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою, в якій просив здійснити перерахунок його пенсії.
Листом від 11 грудня 2017 року № 30891/03/Ц-3595 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило позивача, що у січні 2017 року останньому з 01 червня 2016 року проведено перерахунок пенсії згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №718 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу» на підставі наданої Київським міським військовим комісаріатом довідки від 26 грудня 2016 року №ВСЗ/3150/19 про розмір грошового забезпечення в сумі 38 578,68 грн з урахуванням посадового окладу 11 200,00 грн. зі зменшенням її основного розміру з 90% до 70% грошового забезпечення та через наявність в Україні обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами для працездатних осіб, загальний розмір пенсії позивача з 01 червня 2016 року становив 13 800,83 грн., у зв`язку з чим відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі по тексту - Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ), Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі по тексту - Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII), Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (далі по тексту - Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII).
У частині 1 статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, зокрема, частину 5 статті 43 цього Закону доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень»; - у статті 54: перше речення частини першої викласти в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII також внесено зміни до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, а саме, у частині 7 статті 43 слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»; у статті 54: частину першу викладено в такій редакції: «Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються».
У пунктах 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII передбачено, що цей Закон набирає чинності з 01 січня 2017 року та що обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Національній поліції України, Апараті Ради національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об`єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені відповідно до законів України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», на період виконання особами, яким вони призначені, повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що особи, яким пенсії призначені до 01 січня 2016 року на підставі Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, мали право на отримання їх без обмеження граничним розміром у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, що прямо передбачено пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Крім того, суд звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 положення Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (у редакції зі змінами, внесеними Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII) щодо обмеження пенсій військовослужбовців у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року визнано неконституційними.
При цьому, суд враховує, що норми Закону, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України.
Разом з тим, обмеження граничного розміру пенсій, зокрема й призначених до 01 січня 2016 року на підставі Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, з 01 січня 2017 року на підставі Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII та Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами, внесеними саме Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, підлягають застосуванню, оскільки жодних виключень (пільг) за часом призначення пенсійного забезпечення законодавством не передбачено і вказані норми неконституційними не визнавалися.
Водночас, суд звертає увагу, що спеціальні умови, регламентовані пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII визначають конкретне коло осіб, до яких вони застосовуються, проте позивач до таких осіб не належить.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пенсія позивача як така, що була йому призначена у 2009 році на підставі Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, у період з 01 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року обмеженню граничним розміром не підлягала, а тому відповідач зобов`язаний був здійснювати її нарахування та виплату без будь яких обмежень у вказаний період, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову у відповідній частині.
Разом з тим, відсутні підстави, які б вказували на неправомірність обмеження пенсії позивача, починаючи з 01 січня 2017 року, а тому позовні вимоги за цей період задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог з приводу обчислення пенсії позивача у розмірі 90% від його грошового забезпечення у сумі 38 578,68 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (в редакції Закону що діяла на час призначення позивачу пенсії), максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90 % відповідних сум грошового забезпечення.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, пенсія за вислугу років призначена позивачу з 10 березня 2009 року у розмірі 90 % грошового забезпечення.
Пунктом 8 розділу II Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI (далі по тексту - Закон України від 08 липня 2011 року №3668-VI), який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, та пунктом 23 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII (далі Закон України від 27 березня 2014 року № 1166-VII), який набрав чинності з 1 травня 2014 року, до частини 2 статті 13 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ було внесено зміни та цифри « 90» замінено цифрами « 80» та цифри « 80» замінено цифрами « 70» відповідно.
При цьому, частиною 1 статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, зміна розміру пенсії з 90% до 70% сум грошового забезпечення, що відбулася відповідно до положень частини 2 статті 13 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ після призначення пенсії позивачу, не може бути підставою для зменшення розміру вже призначеної пенсії під час проведення відповідачем її перерахунку.
Внесені Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI та Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII зміни до частини 2 статті 13 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 80% та 70% грошового забезпечення не стосуються перерахунку вже призначеної пенсії, а мають застосовуватися лише виключно при первинному призначенні пенсій. Тому, відповідач при перерахунку пенсії позивача повинен був застосувати положення частини 2 статті 13 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ в редакції, що діяла на час призначення пенсії, якою максимальний розмір грошового забезпечення для призначення пенсії встановлювався не більше 90% від розміру грошового забезпечення.
Між тим, при здійсненні перерахунку пенсії у січні 2017 року на підставі довідки Київського міського військового комісаріату від 26 грудня 2016 року № ВСЗ/3150/18 відповідачем було застосовано 70% коефіцієнт обчислення пенсії позивача у зв`язку зі зміною законодавства.
За наведеного, позовні вимоги в частині визнання бездіяльності відповідача щодо не здійснення перерахунку пенсії позивача у розмірі 90% грошового забезпечення, а саме з розрахунку розміру грошового забезпечення 38 578,68 грн., підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №569/2173/16-а.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.
Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя Є.В.Чаку

суддя С.Б.Шелест