Справа № 408/4961/17-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року справа №408/4961/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д.(суддя-доповідач),

суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 21 лютого 2018 року у справі № 408/4961/17-а (головуючий І інстанції Карягіна В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій неправомірними та дискримінаційними з зобовязанням поновити виплату пенсії, скасування рішення УСЗН,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнюючих позовних вимог просила визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність відповідача у невиплаті пенсії за віком; скасувати рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про відмову у виплаті соціальної виплати у вигляді пенсії; зобовязати відповідача відновити нарахування та виплату пенсії за віком з моменту припинення за попереднім місцем перебування на обліку з березня 2016 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць та подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування зазначила, що вона є пенсіонером за віком, перебуває на обліку у відповідача з листопада 2016 року, де їй так і не почали виплачувати пенсію.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 21 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а також інші закони з питань пенсійного забезпечення не передбачають підставу припинення або зупинення пенсійних виплат скасування довідки внутрішньо-переміщеної особи в звязку з відсутністю особи за місцем проживання, зазначеним в довідці. Оскільки рішення про припинення виплати пенсії відповідачем не приймалося, тому підстав для відмови в задоволенні її позовних вимог не має.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.5).

Позивачу призначено пенсію за віком з лютого 2006 року, що підтверджується посвідченням серії АВ № 373886 (а.с. 3). У відповідача на обліку знаходиться, як пенсіонер за віком з листопада 2016 року.

Відповідно до довідки № НОМЕР_2 від 18 жовтня 2016 року позивач взята на облік внутрішньо переміщеної особи в Управлінні соціального захисту населення Станично-Луганської РДА Луганської області.

Згідно рішення (розпорядження) № 71 від 30 березня 2017 року Управління соціального забезпечення населення Станично-Луганської РДА Луганської області на підставі акту обстеження матеріально- побутових умов сім'ї від 25 грудня 2016 року , яким не підтверджено фактичне проживання позивача за вказаною в заяві адресою, скасувало дію довідки позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до п.5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідач, з цих підстав, взявши позивача на облік так і не почав виплачувати їй пенсію.

Оцінка суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Однак, відповідачем не приймалось будь-якого рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Як вже було зазначено, Управлінням соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_2 від 18 жовтня 2016 року видану на імя ОСОБА_1 (арк.справи 39).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що рішення Управлінням соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, відповідно до якого скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, якими встановлений обов'язок органів Пенсійного фонду України припинити виплати пенсій через скасування довідки, виданої згідно з Порядком № 509, а отже не є і належною підставою для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 № 1058-ІV.

Відповідач обґрунтовує свої заперечення тим, що позивачу припинено виплати у звязку із не підтвердженням фактичного місця проживання, що позбавляє управління можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії.

Проте, колегія суддів наголошує на тому що, припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку зі скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, так само як і рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про відмову у проведенні відновлення виплат у звязку із не підтвердженням фактичного місця проживання, суперечать принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, держава зобов'язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Слід також зазначити, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону № 1706-VII, судова колегія вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону № 1058-IV.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18, яке набрало законної сили постановою ОСОБА_2 Верховного Суду від 04 вересня 2018 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Враховуючи викладене та з урахуванням висновків ОСОБА_2 Верховного Суду у зразковій справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Щодо задоволення позовних вимог в частині скасування рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про відмову у виплаті пенсії ОСОБА_1, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не залучив у якості відповідача - Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, тому колегія суддів з урахуванням вимог ч.5 ст. 308 КАС України позбавлена можливості прийняти рішення стосовно позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги позивача про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконується рішення суду про присудження виплати пенсії, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць підлягають задоволенню.

Пунктом 4 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вирішив, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, неправильно вирішив справу за суттю вимог, в звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Як визначено п. 3 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статями 23, 33, 291, 292, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 21 лютого 2018 року у справі № 408/4961/17-а задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 21 лютого 2018 року у справі № 408/4961/17-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій неправомірними та дискримінаційними з зобовязанням поновити виплату пенсії, скасування рішення УСЗН задовольнити частково.

Визнати дії Управління пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 неправомірними.

Зобовязати Управління пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 призначену пенсію починаючи з 01 листопада 2016 року.

Звернути постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 05 листопада 2018 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2018 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Е.Г. Казначеєв

ОСОБА_4