Справа № 807/929/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/784/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 січня 2018 року, ухвалене суддею Шешеня О.М. у м.Ужгород Закарпатської області о 12:05, повний текст якого складений 24 січня 2018 року, у справі №807/929/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про визнання дій протиправними та зобов"язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, у якому просила визнати протиправними дії щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, та зобов'язати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для відмови заявленого до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за межами населеного пункту на території Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області відповідачем зазначена відсутність погодження Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області щодо надання відповідного дозволу.

Позивач зазначає, що при поданні клопотання нею виконані всі вимоги, передбачені п.6 ст.118 Земельного кодексу України, а тому таку відмову, яка не містить обґрунтованих підстав, передбачених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, вважає незаконною та прийнятою з порушенням норм земельного законодавства.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 січня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови у наданні дозволу при розгляді клопотання ОСОБА_1 від 26.05.2017, яке зареєстроване за № В-1187/2/5-17 від 29.05.2017. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області (88008, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 (88000, Закарпатська область м. Ужгород, вул. Ракоці, 10/8, РНОКПП НОМЕР_1) від 26.05.2017, яке зареєстроване за № В-1187/2/5-17 від 29.05.2017, щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматись у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Формальну відмову Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у листі №В-1187/2-4581/6-17 від 29.06.2017 суд розцінює як перешкоджання в реалізації права на безоплату приватизацію земельної ділянки гр. ОСОБА_1 в порядку, визначеному ст.118 ЗК України.

Суд дійшов висновку, що належним захистом порушеного права ОСОБА_1 є зобовязання відповідача повторно розглянути заявлене нею клопотання. При цьому судом зазначено, що при прийнятті в подальшому відповідачем рішення за наслідками розгляду клопотання, останній не праві відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнані протиправними дії відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним зясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом застосовано неефективний спосіб відновлення її порушених прав. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в апеляційній скарзі, покликаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 «Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними», зазначає, що Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян.

Окрім того, рішенням колегії від 14.10.2014, введеного в дію наказом Держземагенства України №328 від 15.10.2014, начальники Головних управлінь зобовязані під час розгляду клопотань юридичних та фізичних осіб про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що надходять з 15 жовтня 2014 року, забезпечити обовязкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою, а саме надсилати органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) за місцем розташування земельної ділянки запити про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування.

На виконання наведеного, у звязку із зверненням гр.ОСОБА_1 із клопотанням №В-1187/2/5-17 від 29.05.2017, Головним управлінням скеровано відповідний лист на адресу Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області. Станом на 27.06.2017 відповідь від органу місцевого самоврядування щодо висловлення позиції стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки у власність гр.ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатськеій області не надходила. За результатами розгляду заяви гр.ОСОБА_1 Головним управлінням надано вичерпну відповідь №В-1187/2-4581/6-17 від 29.06.2017.

Крім того, листом №315/02-26 від 11.08.2017 Туря-Пасіцька сільська рада Перечинського району Закарпатської області повідомила позицію щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, зі змісту якого слідує, що сільська рада не підтримує клопотання гр. ОСОБА_1 по причині: контур №1186 (площею 7,6 га) та контур №1188 (1,6 га) це пайові землі, на яких громадяни спільно випасають худобу; контур №1170 (площею 23,6 га) використовувався ще при радянській владі як громадське пасовище і при визначенні пайових та громадських земель його залишено для випасання громадської худоби вулиць Гагаріна, Турянська, Партизанська.

Вважає, що надавши обґрунтовану відповідь на звернення гр.ОСОБА_1, Головне управління діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Крім того, щодо зобов'язання повторно розглянути заявлене позивачем клопотання від 26.05.2017 відповідач зазначає, що суд при вирішенні адміністративного позову не вправі своїм рішенням підміняти рішення відповідача або прямо вказувати субєкту владних повноважень на те, яке саме рішення слід прийняти.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на апеляційну скаргу ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 26.05.2017 ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із клопотанням, яке відповідачем зареєстровано за № В-1187/2/5-17 від 29.05.2017, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області (а.с.38).

Головним управлінням Держгеокадастру у Закапатській області, розглянувши заявлене позивачем клопотання, листом № В-1187/2-4581/6-17 від 29.06.2017 повідомлено, що відповідно до доручення від 08.10.2014 №37732/0/1-14, наданого Держземагенству України Віце-прем»єр-міністром Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України ОСОБА_3, Головним управлінням враховується позиція органів місцевого самоврядування щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Враховуючи те, що станом на 27.06.2017 відповідь Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області щодо висловлення позиції стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області не надходила, у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відмовлено.

Позивач, вважаючи дії суб»єкта владних повноважень за наслідками розгляду її клопотання протиправними, звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В свою чергу, із положень статті 79-1 Земельного кодексу України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій», відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Стаття 25 Закону України «Про землеустрій» визначає види документації із землеустрою, до яких, крім проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, належать, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Частиною другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

З аналізу наведених правових норм слідує, що для розроблення технічної документації із землеустрою зацікавлена особа звертається до органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади щодо отримання дозволу.

В межах спірних правовідносин дослідженню підлягають обставини щодо правомірності дій відповідача за наслідками розгляду заявленого позивачем клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, використання відповідачем повноважень з метою, з якою це повноваження надано, відповідність дій закону та дотримання відповідачем встановленої процедури.

Повноваження ГУ Держгеокадастру у Закапатській області у спірних правовідносинах регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про землеустрій», постановою Кабінету Міністрів України «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», Положенням про територіальні органи Держгеокадастру, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333.

Положенням про територіальні органи Держгеокадастру, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, зокрема і форма прийнятих відповідних рішень.

Пунктом 8 Положення визначено, що головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

В свою чергу, відповідно до статті 118 Земельного кодексу України за результатами розгляду відповідного клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, відповідач у місячний строк повинен або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або надати відмову у наданні такого дозволу.

Аналогічна правова позиція висловлена ОСОБА_4 Судом у постанові від 24 квітня 2018 року (справа №802/1534/17-а), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач звернулась до відповідача з клопотаннями в порядку статті 118 Земельного кодексу України про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, однак за наслідками розгляду клопотання Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області заявнику ОСОБА_1 було скеровано відповідь «Щодо розгляду клопотання», а не наказ про відмову в наданні дозволу. Крім того, листом не надано роз'яснень щодо того, в якому порядку позивачем може бути отримана у власність спірна земельна ділянка.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність дій Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, викладену у листі №В-1187/2-4581/6-17 від 29.06.2017.

Щодо покликань відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, зобовязавши відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 26.05.2017 допустив втручання у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб»єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення ст.ст.5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Відтак, до компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати конкретне рішення щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів виконавчої влади.

Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати протиправним рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, однак не може зобовязати приймати рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин вірним способом відновлення порушеного права позивача є зобовязання відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії, а саме зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути заявлене 26.05.2017 позивачем клопотання, яке зареєстроване за вх.№ В-1187/2/5-17 від 29.05.2017, та за наслідками його розгляду згідно вимог ст.118 Земельного кодексу України прийняти відповідне рішення.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 січня 2018 року у справі №807/929/17 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Постанова складена в повному обсязі 06.11.2018.