Справа № 826/8717/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 листопада 2018 року № 826/8717/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Київській області

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просив суд: зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області оформити вкладиш до трудової книжки, внести до вкладиша запис про звільнення позивача із зазначенням: Звільнений зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, п. 7, ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», зазначенням відповідного номеру запису, дати та наказу про звільнення; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 8 714, 30 грн., а саме: зарплатню в розмірі 4 121, 92 грн. та компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що працівниками кадрової служби Головного управління Національної поліції в Київській області внесено запис про звільнення в розділ «Відомості про нагородження», що є порушенням вимог розділу ІІІ Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, що в свою чергу ускладнює подальше працевлаштування позивача з підстав недійсності вказаного запису. Крім того, позивач стверджує, що відповідач не провів належного розрахунку із позивачем.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що в трудовій книжці не вказується причина звільнення, а відтак працівниками кадрової служби було вірно вказано причину звільнення. Також відповідач зазначив, що із позивачем було проведено повний розрахунок грошового забезпечення, що підтверджується наданими доказами.

У судовому засіданні, що відбулося 20.09.2018 суд на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення відповідача, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на посаді слідчого слідчого відділу Ірпінського відділу поліції у період з 25.09.2016 по 12.06.2017. Станом на день звільнення мав стаж за вислугу років 08 місяців, 20 днів.

29.05.2017 позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із рапортом про звільнення за власним бажанням.

09.06.2017 наказом Головного управління Національної поліції в Київській області по особовому складу №445 о/с звільнено рядового поліції ОСОБА_1 за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

12.06.2017 позивач перебував останній день на службі та як вбачається із обхідного листа здав службове посвідчення та жетон, однак повного грошового розрахунку станом на останні день служби не отримав.

03.07.2017 позивач звернувся до відповідача із претензією про грубе порушення працівниками кадрової служби Головного управління Національної поліції в Київській області вимог розділу ІІІ Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 та про не проведення з ним розрахунку в останній день звільнення зі служби.

Не отримавши відповіді на свою претензію, позивач вважаючи дії відповідача протиправними та такими, що порушують його соціальні права, звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративний спір по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним Законом, що визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про національну поліцію України» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII)

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

У відповідності до ч.2 ст. 56 Закону №580-VIII службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського.

Статтею 48 Закону №580-VIII визначено, що призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Відповідно до ст.77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону ( п.п. 9, 10 ст. 93 Закону №580-VIII).

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, що в останнього залишилося 13 днів невикористаної відпустки.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським передбачені Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 (далі - Порядок).

Так розділом ІІІ Порядку передбачено, що при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки.

Право на компенсацію за відпустки, у тому числі, щорічну відпустку та додаткову оплачувану відпустку, виникає у звільненої особи під час остаточного розрахунку.

Як вбачається із поданої відповідачем довідки про здійснення кінцевих розрахунків при звільненні, позивачу було виплачено грошові кошти за 13 днів невикористаної відпустки у розмірі 4 257, 63 грн.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Тобто, з вищевказаного вбачається, що розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи із розміру грошового забезпечення, таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем проведено повний розрахунок із позивачем щодо невикористаних днів відпустки, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача провести розрахунок по невиплаченій заробітній платі, то суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За змістом пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Як вбачається із доданих відповідачем доказів - довідки про здійснення кінцевих розрахунків, останній провів із позивачем розрахунок по заробітні платі за 12 календарних днів, з яких позивачу було сплачено 960, 00 грн. посадового окладу, 160, 00 грн. окладу за спеціальним званням та 2 974, 12 грн. премії, таким чином відповідач провів розрахунок із позивачем.

Крім того, відповідачем зазначено, що затримка розрахунку при звільненні зумовлена об'єктивними обставинами, які не залежали від волі відповідача, зокрема наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №445 о/с про звільнення рядового поліції ОСОБА_2 зі служби в поліції надійшов на опрацювання до канцелярії управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку лише 29.06.2017, у зв'язку з чим, розрахунок із позивачем був проведений лише 11 липня 2017 року.

Заслухавши вказані пояснення, оцінивши подані сторонами докази, суд зазначає, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських дійсно не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №806/1183/16 адміністративне провадження №К/9901/9636/18.

Так, ст.116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною першою ст. 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Закону підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, відповідачем підтверджено, що повний розрахунок із позивачем був проведений 11.07.2017, тобто через місяць після звільнення (останній робочий день - 12.06.2017).

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Порядок нарахування грошового забезпечення поліцейських врегульовано спеціальними нормами права, а саме: Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", Наказом Міністерства Внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 "Про затвердження порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" зі змісту яких встановлено, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Як вбачається із довідки №499 середній заробіток позивача за квітень - травень 2017 року складає 10 000, 51 грн., кількість робочих днів у квітні- травні становить 39 днів, а отже середньоденний заробіток дорівнює 512, 84 грн.

Доказів сплати позивачу середнього заробітку у зв'язку із затримкою при звільненні відповідач суду не надав, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягають задоволенню у сумі 512, 84 грн.

Щодо вимоги позивача про внесення змін у запис трудової книжки, то суд зазначає слідуюче.

Порядок ведення трудових книжок працівників передбачений Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція).

Пунктом 1.1 Інструкції передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно п. 2.1. Інструкції трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

Відповідно до п. 2.3. Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. (п. 2.6 Інструкції).

Як вбачається із матеріалів справи, запис про звільнення позивача із займаної посади внесений у розділ «Відомості про нагородження».

Суд зазначає, що п.2.24 Інструкції передбачено, що до трудових книжок працівників у розділ "Відомості про нагородження" відносяться відомості про нагородження державними нагородами України та відзнаками України; у розділ "Відомості про заохочення" вносяться відомості про заохочення за успіхи у праці.

Відомості про звільнення вносяться в розділ «Відомості про роботу». В той же час п.2.26 Інструкції передбачено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні

провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону, а відтак посилання відповідача на те, що трудова книжка оформлена згідно вимог чинного законодавства не приймається судом до уваги.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Так, згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( 08200, АДРЕСА_1) 3 задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області ( 01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15) на користь ОСОБА_1 ( 08200, АДРЕСА_1) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 512 (п'ятсот дванадцять) грн. 84 коп.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області належним чином оформити вкладиш до трудовій книжки в частині формулювання причини звiльнення ОСОБА_1 з чітким посиланням на формулюванням чинного законодавства i з посиланням на вiдповiдну статтю, пункт закону та внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок від 29.07.1993.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур