Справа № 826/19559/16
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури міста Києва, Печерського районного суду м. Києва про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати незаконну бездіяльність Печерського районного суду міста Києва за ухилення від звернення до виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 757/23342/16-к та зобов'язання звернути її до виконання;

- визнати незаконну бездіяльність Печерського районного суду міста Києва за ухилення від звернення до виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.07.2016 у справі № 757/3171/16-к і зобов'язання звернути її до виконання;

- визнати незаконну бездіяльність Прокуратури міста Києва у невиконанні ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 757/23342/16-к та зобов'язання її виконати, а саме: відновити досудове розслідування кримінального провадження №0002622 від 24.11.2015 та провести досудове розслідування;

- визнати незаконну бездіяльність Прокуратури міста Києва у невиконанні ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.07.2016 у справі № 757/3171/16-к та зобов'язання її виконати, а саме: розглянути заяву позивача від 23.06.2016 за вхідним № 498-ЗП від 23.06.2016 на предмет наявності підстав щодо внесення відомостей за цією заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про що повідомити позивача, як заявника;

- визнати незаконну бездіяльність Печерського районного суду міста Києва в ухиленні розгляду та наданні позивачу відповідей на звернення до Печерського районного суду міста Києва, а саме: заяву за вхідним № 61480 від 22.06.2016; повторну заяву за вхідним № 64191 від 01.07.2016, скаргу за вхідним № 64813 від 04.07.2016, скаргу за вхідним № 68575 від 13.07.2016, скаргу за вхідним № 73579 від 26.07.2016, заяву за вхідним № 82116 від 18.08.2016, заяву, повторно, за вхідним №103596 від 17.10.2016, запиту за вхідним № 117863 від 21.11.2016;

- зобов'язати Печерський районний суд міста Києва розглянути та надати позивачу відповіді на наступні його звернення до Печерського районного суду міста Києва, а саме: заяву за вхідним № 61480 від 22.06.2016; повторну заяву за вхідним № 64191 від 01.07.2016, скаргу за вхідним № 64813 від 04.07.2016, скаргу за вхідним № 68575 від 13.07.2016, скаргу за вхідним № 73579 від 26.07.2016, заяву за вхідним № 82116 від 18.08.2016, заяву, повторно, за вхідним №103596 від 17.10.2016, запиту за вхідним № 117863 від 21.11.2016;

- відшкодувати на користь позивача за протиправну бездіяльність Прокуратури міста Києва, Печерського районного суду міста Києва з коштів державного бюджету моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018 провадження в адміністративній справі № 826/19559/16 за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури міста Києва, Печерського районного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди закрито.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги даного позову не можуть бути розглянуті в межах адміністративного провадження, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства, оскільки фактично обмежив право позивача на захист своїх прав у судовому порядку, що є підставою для її скасування.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У той же час, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &? ;…&?н; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно - правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Щодо позовних вимог позивача щодо визнання незаконною бездіяльності Печерського районного суду міста Києва за ухилення від звернення до виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 757/23342/16-к та зобов'язання звернути її до виконання; визнання незаконною бездіяльності Печерського районного суду міста Києва за ухилення від звернення до виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.07.2016 у справі № 757/3171/16-к та зобов'язання звернути її до виконання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя здійснюється виключно судами. Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI суддя місцевого суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

Частиною 1 статті 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 4 статті 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» незалежність судді забезпечується: порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом та забороною втручання у здійснення правосуддя.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» закріплено право учасників судового процесу та інших осіб на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що процесуальні дії судді під час розгляду справи є відправленням правосуддя і не можуть бути віднесені до владних управлінських функцій суду або судді.

Таким чином, обов'язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб'єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись цим суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

В рішенні від 23.05.2001 за № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зокрема зазначив, що виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Однією із основних конституційних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з цього, рішення судів і, відповідно до них, дії або бездіяльність суддів з питань здійснення правосуддя можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку, а не шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

В частині позовних вимог щодо визнання незаконною бездіяльності Прокуратури міста Києва у невиконанні ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21.06.2016 у справі №757/23342/16-к та зобов'язання її виконати, а саме: відновити досудове розслідування кримінального провадження №0002622 від 24.11.2015 і провести досудове розслідування; визнання незаконною бездіяльності Прокуратури міста Києва у невиконанні ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.07.2016 у справі №757/3171/16-к та зобов'язання її виконати, а саме: розглянути заяву позивача від 23.06.2016 за вхідним № 498-ЗП від 23.06.2016 на предмет наявності підстав щодо внесення відомостей за цією заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про що повідомити позивача, як заявника , колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України від 07.02.2002 № 3018-ІІІ «Про судоустрій України» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 17 КАС (в редакції чинній на момент звернення до суду позивачем) компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Зважаючи на те, що процесуальні рішення, дії чи бездіяльність осіб, які їх вчиняють, перевіряються за нормами того процесу, в межах якого вони вчиняються, зазначені позовні вимоги не можуть бути розглянуті в межах адміністративного провадження, що вірно встановлено судом першої інстанції.

В частині позовних вимог щодо визнання незаконною бездіяльності Печерського районного суду міста Києва в ухиленні розгляду та наданні позивачу відповідей на звернення до Печерського районного суду міста Києва, а саме: заяви за вхідним № 61480 від 22.06.2016; повторної заяви за вхідним № 64191 від 01.07.2016; скарги за вхідним № 64813 від 04.07.2016; скарги за вхідним № 68575 від 13.07.2016; скарги за вхідним № 73579 від 26.07.2016; заяви за вхідним № 82116 від 18.08.2016; заяви, повторно, за вхідним №103596 від 17.10.2016; запиту за вхідним № 117863 від 21.11.2016; зобов'язання Печерського районного суду міста Києва розглянути та надати позивачу відповіді на наступні його звернення до Печерського районного суду міста Києва, а саме: заяву за вхідним № 61480 від 22.06.2016; повторну заяву за вхідним № 64191 від 01.07.2016, скаргу за вхідним № 64813 від 04.07.2016, скаргу за вхідним № 68575 від 13.07.2016, скаргу за вхідним № 73579 від 26.07.2016, заяву за вхідним № 82116 від 18.08.2016, заяву, повторно, за вхідним №103596 від 17.10.2016, запиту за вхідним № 117863 від 21.11.2016, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи міститься лише одна заява за вхідним № 61480 від 22.06.2016, яка підпадає під сферу дії Закону України «Про звернення громадян». Зазначена заява має чіткі посилання на норми Кримінально-процесуального кодексу України, що дає підстави вважати, що зазначена заява є процесуальним документом в рамках конкретного кримінального провадження, а отже і розглядатись має в рамках кримінального, а не адміністративного процесу.

Однак, в обґрунтування вимог в наведеній частині позивач не посилається на норми Закону України «Про звернення громадян», а навпаки, мотивує позовні вимоги в цій частині виключно положеннями кримінально-процесуального законодавства, що дає підстави вважати, що ненадання відповідей судом на зазначені скарги і заяви порушують його права саме в рамках кримінальних проваджень.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування на користь позивача за протиправну бездіяльність Прокуратури міста Києва, Печерського районного суду міста Києва з коштів державного бюджету моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн. колегія суддів зазначає, що в силу положень частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити саме публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відтак, відшкодування моральної шкоди може розглядатися лише в тому випадку, якщо ця вимога зазначена в межах одного провадження, що пов'язані з позовними вимогами і має зв'язок між порушенням прав та настанням моральної шкоди.

Отже, оскільки позовні вимоги, що є предметом позову не можуть бути розглянуті в рамках адміністративного судочинства то і зазначена позовна вимога має розглядатися в рамках іншого провадження (кримінального або цивільного).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, оскільки вказаний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то на підставі п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України суд першої інстанції правомірно закривив провадження в адміністративній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що стосовно вимоги апелянта про постановлення окремої ухвали, то ні з матеріалів справи, ні з доводів апелянта не вбачається підстав для її задоволення, виключний перелік яких встановлений ст. ст. 249, 324 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 02.11.2018.