Справа № 522/5199/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/5199/18

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Димерлія О.О.,

ОСОБА_1,

за участю: секретар судового засідання Ніцевич О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року про відмову у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, зобовязання вчинити певні дії, стягнення коштів за вимушений прогул та стягнення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовними вимогами до Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дії ДОН ООДА - органу державної влади, щодо вжиття дискримінаційних заходів, порушення (системне і систематичне) конституційних прав позивача на належне виконання судових рішень в частині поновлення на посаді, скасування наказу №14к від 23.02.2018 року, що постановлений з порушенням НПА, поновлення позивача на посаді зав. ООПНПК в редакції назви, що вказано в постанові КМУ №565 від 12.07.2017 року, зобов'язання відповідача створити належні умови праці, відповідні НПА, які регламентують діяльність ООПНПК, поновивши її діяльність, сплатити кошти за вимушений прогул, враховуючи неотримання з/п з 24.11.2017 року на даний час з урахуванням коефіцієнта інфляції, стягнення моральної шкоди за очевидні моральні переживання (в т.р. неодноразові перебування на лікарняному через утиски з боку відповідача) у 50 тисяч гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2018 року матеріали позову ОСОБА_3 до Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій ДОН ООДА органу державної влади, щодо вжиття дискримінаційних заходів, порушення (системне і систематичне) конституційних прав позивача на належне виконання наказу №14к від 23.02.2018 року, що постановлений з порушеннями НПА, поновлення на посаді зав. ООПМПК в редакції назви, що вказано в постанові КМУ №565 від 12.07.17 р., зобов`язати відповідача створити належні умови праці, відповідні НПА, які регламентують діяльність ООПНПК, поновлення її діяльності, сплату коштів за вимушений прогул, враховуючи неотримання з/п з 24.11.2017 на даний час з урахуванням коефіцієнта інфляції, стягнення моральної шкоди за очевидні моральні переживання (в т.р. неоднаразові перебування на лікарняному через утиски з боку відповідача 50 тис. грн., передано за предметною підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду. При цьому суд виходив з того, що оскільки позивач звернулась до суду відповідно до приписів КАС України (без конкретизації статей), про що зазначила у тексті свого позову, тому підсудність справи визначається саме за приписами адміністративного судочинства. Зазначена ухвала оскаржена не була.

07.05.2018 року матеріали позову ОСОБА_3 до Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації були направлені на адресу Одеського окружного адміністративного суду в порядку ст. 29 КАС України супровідним листом для розгляду матеріалів адміністративного позову за правилами предметної підсудності, при цьому справа Одеським окружним адміністративним судом була отримана та по ній було прийнято процесуальне рішення про відмову у відкритті провадження.

Так, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року відмовлено у відкритті провадження. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що спір належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її задовольнити та скасувати ухвалу суду першої інстанції, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, наголошуючи на порушенні судом першої інстанції, зокрема, норм процесуального та матеріального права, без зясування всіх обставин по справі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що спір, що виник між сторонами, є публічно-правовим та має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Справу розглянути за відсутністю представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви, зокрема, з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а даний спір належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом розгляду у даній справі є, в тому числі, наказ Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації від 23.02.2018 року №14/к «Про застосування до ОСОБА_3А.» дисциплінарного стягнення», яким застосовано до завідуючої Одеської психолого-медично-педагогічної консультації ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причин та звільнено ОСОБА_3 з посади завідуючої Одеської психолого-медично-педагогічної консультації 26.02.2018 року за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Крім того, позивач просить визнати протиправними дії ДОН ООДА - органу державної влади, щодо вжиття дискримінаційних заходів, порушення (системне і систематичне) конституційних прав позивача на належне виконання судових рішень в частині поновлення на посаді; поновити на посаді зав. ООПНПК в редакції назви, що вказано в постанові КМУ №565 від 12.07.2017 року; зобов'язати відповідача створити належні умови праці, відповідні НПА, які регламентують діяльність ООПНПК, поновивши її діяльність; сплатити кошти за вимушений прогул, враховуючи неотримання з/п з 24.11.2017 року на даний час з урахування коефіцієнта інфляції; стягнути моральну шкоду за очевидні моральні переживання (в т.ч. неодноразові перебування на лікарняному через утиски з боку відповідача) у сумі 50 тисяч гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 зазначає, що саме прийняття відповідачем наказу №14/к від 23.02.2018 року стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою. Також ОСОБА_3 зазначає, що 09.02.2018 року нею поштою отримано наказ відповідача №14к від 23.02.2018 року «Про застосування до ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення», з якого позивач дізналась про чергове протиправне звільнення з 26.02.2018 року. Позивач зазначає, що вона вважає даний наказ необґрунтованим, протиправним, що постановлений всупереч ст. 19 Конституції України, іншим НП, принижуючим честь і гідність, завдаючим вагомої моральної шкоди, проявом дискримінації за ознакою неналежності до статусу держслужбовця, зважаючи на те, що наказ є банальною помстою за тривале відстоювання права на вільно обрану працю, захисту права на виконання судових рішень. Позивач зазначає, що посада, з якої її звільнено, не відповідає, в тому числі, назві посади в структурі, штатному розписі ДОН ООДА та в наказах №№88-к,89-к від 06.12.2017 року.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Згідно ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов'язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Колегія суддів приходить до висновку, що, будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України «Про державну службу».

Відповідно до Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Державна служба характеризується тим, що: а) здійснюється на державних посадах у державних органах або їх апаратах; б) має своєю метою реалізацію завдань і функцій держави; в) регламентується Законом України «Про державну службу» та іншими спеціальними законами; г) характеризується особливістю вступу на державну службу, її проходженням, припиненням службових відносин; ґ) пов'язана з присвоєнням рангів, чинів, спеціальних і військових звань; д) характеризується безпартійністю або політичною нейтральністю державних службовців; е) оплачується за рахунок державного бюджету.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та ін.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду (суддя Соколенко О.М.) перебувала адміністративна справа №815/6096/17 за позовною заявою ОСОБА_3 до директора Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року залишеної без змін. Таким чином, ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 16.01.2018 року у справі №815/6096/17 набрала законної сили 21.03.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в ухвалі від 16.01.2018 року судом першої інстанції встановлено, що «…позивача ОСОБА_3 поновлено на посаді завідуючої Одеської обласної психолого-медично-педагогічної консультації з 24.11.2017 року. Також, що ОСОБА_3 не є державним службовцем, посада, з якої її було звільнено, також на той час не відносилась до державної служби, позивач не складала Присягу державного службовця, ранг державного службовця їй не присвоювався. Вказані обставини також були підтверджені позивачем у судовому засіданні 16.01.2018 року. Отже, сторонами у справі не заперечується той факт, що позивач не була на момент звільнення її з посади та не є на даний момент державним службовцем…».

Судом першої інстанції в ухвалі від 16.01.2018 року у справі №815/6096/18 встановлено, що посада завідуючої Одеської обласної психолого-медико-педагогічної консультації, на якій поновлено позивача наказом №71/к від 20.11.2017 року, не відноситься до публічної служби, оскільки не пов'язана з діяльністю на державних політичних посадах, професійною діяльністю суддів, прокурорів, військовою службою, альтернативною (невійськовою) службою, дипломатичною службою, іншою державною службою, службою в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Також в ухвалі від 16.01.2018 року у справі №815/6096/18 було зазначено, що робота позивача в комунальній установі, не зважаючи на спеціальну процедуру призначення та звільнення, не є проходженням публічної служби в розумінні КАС України.

Наявність у спірних правовідносинах сторони - посадової особи суб'єкта владних повноважень - директора Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації ОСОБА_2, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить спір публічно-правовим, оскільки позивач не проходила публічну службу, а в спірних правовідносинах Департамент освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації в особі його директора ОСОБА_2 відносно позивача не виконує функцій суб'єкта владних повноважень, а фактично є роботодавцем у трудових відносинах.

В свою чергу, як вбачається з предмету розгляду у справі №522/5199/18 є дії відповідача щодо виконання судових рішень в частині поновлення позивача на посаді; наказ Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації при застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причин; поновлення позивача на посаді, зобов'язання відповідача створити належні умови праці, стягнення коштів за вимушений прогул та стягнення моральної шкоди.

Беручи до уваги обставини, встановлені в ухвалі суду від 16.01.2018 року у справі №815/6096/17, яка набрала законної сили 21.03.2018 року та які в силу положень ч.4 ст.78 КАС України не підлягають доказуванню, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що посада ОСОБА_3, завідуючої Одеської обласної психолого-медико-педагогічної консультації, на якій поновлено позивача наказом №71/к від 20.11.2017 року та з якої її звільнено наказом від 23.02.2018 року №14к, не відноситься до публічної служби, оскільки не пов'язана з діяльністю на державних політичних посадах, професійною діяльністю суддів, прокурорів, військовою службою, альтернативною (невійськовою) службою, дипломатичною службою, іншою державною службою, службою в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування

Оскільки робота позивача на посаді завідуючої Одеської обласної психолого-медико-педагогічної консультації не є публічною службою, то й спір пов'язаний з діями щодо призначення на неї та зі звільненням позивача з даної посади не є спором з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення. Зазначений спір є виключно трудовим спором і повинен вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Наявність у спірних правовідносинах сторони - Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить спір публічно-правовим, оскільки позивач не проходила публічну службу, а в спірних правовідносинах Департамент освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації відносно позивача не виконує функцій суб'єкта владних повноважень, а фактично є роботодавцем у трудових відносинах.

Отже, відповідач в правовідносинах призначення та звільнення завідуючої Одеської обласної психолого-медико-педагогічної консультації виступає не як суб'єкт владних повноважень, а як роботодавець у трудових відносинах.

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що лише участь у справі сторони, яка є суб'єктом владних повноважень, не може свідчити про наявність між сторонами публічно-правового спору, оскільки в даному випадку спір виник не з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (частина перша статті 1 Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).

Статтею 2 КЗпП України гарантовано, зокрема, право працівників на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

За правилами пункту 1 частини першої ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що даний спір не є публічно-правовим, а стосується трудових відносин і має вирішуватися за правилами ЦПК, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу звільнення позивача з посади завідуючої Одеської обласної психолого-медично-педагогічної консультації, яка не є публічною службою.

Водночас, колегія суддів наголошує, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо виконання судових рішень в частині поновлення позивача на посаді; поновлення позивача на посаді, зобов'язання відповідача створити належні умови праці, стягнення коштів за вимушений прогул пов'язані саме з прийняттям відповідачем наказу від 23.02.2018 року №14/к «Про застосування до ОСОБА_3А.» дисциплінарного стягнення», є похідними від нього вимогами, і відповідно, ці вимоги також є вимогами, що пов'язані з відновленням трудових прав ОСОБА_3.

Щодо вимоги позивача стягнути моральну шкоду за очевидні моральні переживання (в т.р. неодноразові перебування на лікарняному через утиски з боку відповідача) у сумі 50 тисяч гривень, суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується апеляційний суд.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, оскільки позовні вимоги позивача про протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів за вимушений прогул підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, вказана вимога про стягнення моральної шкоди також підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому колегія суддів наголошує, що факт посилання позивача у тексті позову на норми КАС України не звільняє суд від обовязку зясування, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства. Критерієм розмежування справ цивільного судочинства від справ адміністративного судочинства є одночасно як суб'єктивний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин. Колегія суддів вважає, що при цьому слід розмежовувати юрисдикцію адміністративних судів, регламентовану положеннями ст. 19 КАС України, та предметну юрисдикцію адміністративних судів, регламентовану положеннями ст. 20 КАС України.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі «Мушта проти України», заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?»;…&?е; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?л;…&?т;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсумовуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

При зазначених вище обставинах, враховуючи, що спір пов'язаний з захистом трудових прав позивача Одеський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, так як саме цей суд, який визначений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2018 року, не має відповідної компетенції щодо розгляду таких спорів, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Відтак, справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спір між сторонами виник із трудових відносин, за своєю правовою природою не пов'язаний із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, тобто, не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому повинен вирішуватись за правилами цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК України.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року про відмову у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, зобовязання вчинити певні дії, стягнення коштів за вимушений прогул та стягнення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: К.В. Кравченко