Справа № 607/6920/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/902/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Рибачука А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року про повернення позовної заяви (суддя Мірінович У.А., м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИЛА:

Тернопільське обєднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про накладення штрафу від 11.03.2016 ВП №26381843 (далі - Постанова) .

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року у справі №607/6920/18 позовну заяву Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області повернено позивачу на підставі частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що отримавши 12.03.2018 постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про відкриття виконавчого провадження від 07.03.2018 ВП №55943221 (далі Постанова-1) в межах десятиденного строку, звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із скаргою на Постанову та Постанову-1, однак ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року скаргу позивача повернуто у звязку з тим, що вимога з приводу оскарження Постанови враховуючи положення частини пятої статті 287 КАС України повинна розглядатись Тернопільським міськрайонним судом, як адміністративним судом, який видав виконавчий лист. Надалі, Тернопільське обєднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до Тернопільського міськрайонного суду про визнання протиправними та скасування Постанови та Постанови-1, однак позовна заява була повернута позивачу у звязку з тим, що в одне провадження обєднано кілька вимог, які підсудні різним судам. Зважаючи на сукупність вищевикладених обставин, вважає причини пропуску строку на оскарження Постанови поважними, з огляду на що просить суд поновити пропущені процесуальні строки на оскарження такої.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що 11.03.2016 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області прийнято Постанову, якою за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, на боржника Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі, накладено штраф у розмірі 680 грн.

07.03.2018 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області прийнято Постанову-1 про відкриття виконавчого провадження з виконання Постанови, якою на боржника Управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області за невиконання у встановлений державним виконавцем строк рішення, накладено штраф у розмірі 680 грн.

Вважаючи Постанову протиправною позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів поважності причин пропуску строку на оскарження Постанови, а суд у клопотанні про поновлення строку не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції підставними і такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Із змісту ст.19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Згідно із ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред'явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Частиною 1 ст.122 КАС визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені статтею 287 КАС України, яка є спеціальною нормою при розгляді вказаної категорії справ.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У пункті 1 частини другої статті 287 КАС України зазначено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

У клопотанні про поновлення строку звернення до суду від 19.04.2018 №5516 позивач, як на підставу пропуску десятиденного строку звернення до суду покликається на сукупність наступних обставин. Зокрема, останній вказує, що отримавши 12.03.2018 Постанову-1 в межах десятиденного строку, звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із скаргою на Постанову та Постанову-1, однак ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року скаргу позивача повернуто у звязку з тим, що вимога з приводу оскарження Постанови враховуючи положення частини пятої статті 287 КАС України повинна розглядатись Тернопільським міськрайонним судом, як адміністративним судом, який видав виконавчий лист. Надалі, Тернопільське обєднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до Тернопільського міськрайонного суду про визнання протиправними та скасування Постанови та Постанови-1, однак позовна заява була повернута позивачу у звязку з тим, що в одне провадження обєднано кілька вимог, які підсудні різним судам. Таким чином, враховуючи те, що зазначеними судами скарга та позовна заява позивача щодо скасування Постанови-1 з виконання Постанови поверталися з різних причин, позивач вважає, що десятиденний строк звернення до суду пропущений з поважних причин. Аналогічними за змістом доводами мотивована й подана скаржником апеляційна скарга.

Законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов'язані з непереборними та об'єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позовної заяви.

Також, відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Обґрунтовуючи висновки про обов'язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі «UnionAlimentariaSanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов'язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже, тільки наявність об'єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до адміністративного суду з поважних причин.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що строк на звернення до адміністративного суду починається не тільки з дня, коли особа дізналась про своє порушене право, але і з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у статті 287 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому, заявляючи клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, позивач повинен довести не тільки факт, що йому не було відомо про порушення його прав, свобод чи інтересів, але і той факт, що він не міг дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної Постанови; далі - Закон №606-XIV) сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Частиною 1 ст.12 Закону №606-XIV визначено, що сторони виконавчого провадження та прокурор, як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Водночас, ч.2 ст.11 Закону №606-XIV визначено, що державний виконавець надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

У звязку з вищевикладеним, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що позивач мав реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав раніше, оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого була винесена оскаржувана постанова. Як сторона виконавчого провадження, Тернопільське обєднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області наділена правом та реальною можливістю цікавитись перебігом вказаного виконавчого провадження та знайомитись з його матеріалами.

Більше того, в обґрунтування пропуску строку звернення позивач зазначає підстави, які виникли з дати винесення Постанови-1, а саме щодо виконання Постанови про накладення штрафу в розмірі 680 грн., водночас позивачем не наведено обєктивних підстав щодо наявності поважних причин пропуску більше, як на 1 рік та 11 місяців строку звернення з дати винесення оскаржуваної Постанови від 11.03.2016 до дати відкриття виконавчого провадження з виконання такої, тобто до 07.03.2018. Відтак, вказані позивачем у клопотанні про поновлення строку звернення до суду обставини вірно не визнані судом першої інстанції поважними, оскільки такі не є об'єктивними та непереборними обставинами, які перешкоджають поданню адміністративного позову в межах встановленого законодавством строку звернення до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції на підставі системного аналізу матеріалів справи вважає, що позивачем не наведено жодних поважних причин, у звязку з якими суд міг би прийти до висновку про поновлення встановленого законом процесуального строку. Будь-яких інших причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б можна було визнати поважними, позивачем не вказано, а судом першої інстанції, так як і апеляційним судом, не встановлено.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив десятиденний строк звернення до суду з позовом про оскарження постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про накладення штрафу від 11.03.2016 ВП №26381843 та відсутні підстави для визнання поважними причини пропуску строку звернення.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року про повернення позовної заяви без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
ОСОБА_3
Повне судове рішення складено 07 листопада 2018 року.