Справа № 2540/2541/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Київ №2540/2541/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Житняк Л.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області, в якому просив

- визнати дії відповідача щодо нарахування та виплати одноразової компенсації в сумі 284,40 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 неправомірними;

- зобов'язати відповідача донарахувати і виплатити позивачу, з урахуванням отриманої суми, разову компенсацію призначену за втрату здоров'я як інваліду 2 групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, згідно абз.2 ч.1 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дії Управління щодо нарахування та виплати допомоги повністю відповідають вимогам чинного законодавства і є правомірними, оскільки здійснені згідно з кошторисом розпорядників бюджетних коштів, розпису державного бюджету України та відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню. Також в апеляційній скарзі зазначено, що згідно протоколу від 03.12.1993 позивачу було виплачено одноразову компенсацію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали особами з інвалідністю ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 45 мінімальних заробітних плат.

25.10.2018 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає аргументи, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними.

В апеляційній скарзі відповідач також просить залучити до розгляду справи як третю особу Ріпкинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в особі Городянського відділення з питань призначення, перерахунків та виплати пенсії.

Згідно з частиною другою статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов'язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи.

Розглянувши вказане клопотання колегія суддів приходить до висновку про відмову в його задоволенні, оскільки рішення у даній справі наразі не впливає на права, інтереси та обов'язки Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в особі Городянського відділення з питань призначення, перерахунків та виплати пенсії.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.12) та має ІІ групу інвалідності, підтверджену довідками МСЕК: серія МСЕ-ЧНВ №146995, серія МСЕ №062929 (а.с.8,9), на підставі чого позивач звернувся до Управління із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому одноразову компенсацію у розмірі 45 мінімальних заробітних плат.

Листом від 19.06.2018 №3382 відповідач, розглянувши звернення ОСОБА_2, повідомив останнього, що відповідно до матеріалів пенсійної особової справи протоколом від 03.12.1993 виплачено одноразову компенсацію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС, які стали особами з інвалідністю ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 45 мінімальних заробітних плат. Також повідомив, що за вимогами чинного законодавства одноразова компенсація виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. А тому, Управління на момент звернення позивача не має правових підстав для виплати одноразової грошової компенсації, оскільки норма Закону, на яку йде посилання в заяві ОСОБА_2 починаючи з 2015 року не діє.

Не погоджуючись з вищезазначеною відповіддю Управління, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в рішенні зазначив, що виплата позивачу одноразової компенсації у сумі 284,40 грн., як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду, захворювання якого пов'язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проведена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Вказана виплата проведена відповідачем без звернення позивача з відповідною заявою встановленого зразка, відповідно до внутрішніх розпоряджень відповідача, що відповідачем не спростовується. Також суд звернув увагу, що доказів на спростування обставини виплати позивачу одноразової компенсації у сумі 284,40 грн. відповідачем не надано, а тому пояснення останнього щодо виплати 45 мінімальних заробітних плат судом до уваги не приймалися як не підтверджені.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-ХІІ) (в редакції чинній на момент встановлення позивачу інвалідності - 02.11.1993), одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах, зокрема, інвалідам ІІ групи - 45 мінімальних заробітних плат.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В Рішенні від 9 лютого 1999 року N 1-рп (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дає тлумачення, що у частині першій статті 58 Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини цього Рішення).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 № 76-VIII внесені зміни, зокрема, до статті 48 Закону № 796-XII від 28.02.1991 року та вказану статтю викладено у наступній редакції : «Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Таким чином, починаючи з 01 січня 2015 року, виплата одноразової компенсації здійснюється у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведеної норми права вбачається, що розмір одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС визначається Кабінетом Міністрів України.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено, розміри виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а саме: одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачуються в таких розмірах: інвалідам II групи - 284,40 грн.

У позовній заяві позивач зазначає, що сума коштів, що йому була виплачена, складає саме 284,40 грн., що відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 та є звуженням його прав.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.28 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", якими було внесено зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а відтак, до набрання чинності рішення Конституційного Суду України одноразова компенсація у 2008 році підлягала сплаті в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836, а з 22.05.2008, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актам, вихідним критерієм обрахунку такої допомоги виступала мінімальна заробітна плата, встановлена Законом України Про Державний бюджет України на 2008 рік. Також вірним є твердження про те, що не допускається зменшення розміру відповідної одноразової допомоги (компенсації) постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 в той час, коли на момент встановлення інвалідності та проведення виплат, діяла ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", так як відповідачем мали бути застосовані норми Закону, адже він має вищу юридичну силу.

Однак, судом першої інстанції в порушення норм чинного законодавства не було встановлено всі обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов'язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Так, позивач в адміністративному позові стверджує, що сума коштів, що йому була виплачена, складає саме 284,40 грн., що відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 та є звуженням його прав.

Разом з тим, відповідач у листі від 19.06.2018 №3382 вказав, що відповідно до матеріалів пенсійної особової справи протоколом від 03.12.1993 позивачу виплачено одноразову компенсацію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали особами з інвалідністю ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 45 мінімальних заробітних плат.

До апеляційної скарги відповідачем додано копію протоколу від 03.12.1993 (а.с.41), з якого вбачається, що ОСОБА_2 дійсно 03.12.1993 було здійснено виплату одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали особами з інвалідністю ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст. 48 Закону № 76-VIII в розмірі 45 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як вбачається з листа відповідача від 19.06.2018 №3382, такий відмовив позивачу у здійсненні виплати одноразової компенсації, оскільки така вже була йому виплачена в належному розмірі, передбаченому ст. 48 Закону № 76-VIII, однак, як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, оскільки в особовій справі не виявилося даних щодо проведення виплати вказаної компенсації та відповідно наявній довідці МСЕК МСЕ №062929 від 02.11.1993, інформація щодо проведення виплати повинна знаходитись в особовій справі, яка знаходиться у Городнянському відділенні з питань призначення, перерахунків та виплати пенсії Ріпкинського об'єднаного управління ПФУ, відповідачем було проведено ознайомлення з даною особовою справою та виявлено проведення вищевказаної компенсації в розмірі 45 м.з.п.

Копії вказаного протоколу відповідач не надав та просив витребувати такий у Городнянського відділення з питань призначення, перерахунків та виплати пенсії Ріпкинського об'єднаного управління ПФУ.

Судом першої інстанції вищевикладені обставини не досліджено, натомість відповідачем до апеляційної скарги додано копію протоколу від 03.12.1993, що було покладено в основу відмови позивачу у виплаті одноразової компенсації, в розмірі 45 мінімальних заробітних плат (а.с.41) відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем жодним чином не заперечується достовірність вказаної копії протоколу від 03.12.1993 та не надано жодних пояснень щодо такого, та, зокрема, виплати одноразової компенсації в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, відповідно до ст. 48 Закону від 28.02.1991 №796-XII (як зазначено в протоколі).

Також, колегія суддів додатково зазначає, що виплата одноразової компенсації позивачу, здійснена 03.12.1993, не могла бути здійснена відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836, оскільки така прийнята значно пізніше.

Відтак, колегія суддів зазначає, що з встановлених фактичних обставин справи вбачається, що на момент звернення до суду у позивача відсутнє порушене відповідачем право на виплату одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали особами з інвалідністю ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки виплата такої саме у розмірі 45 мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вже була виплачена позивачу 03.12.1993, про що зазначено в протоколі (а.с.41).

На думку колегії суддів, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України.

Отже, зважаючи на відсутність порушеного права позивача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а також судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому, у відповідності до ст.317 КАС України, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко