Справа № 751/6878/18
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
05 листопада 2018 року Чернігів Справа № 751/6878/18
Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Житняк Л.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи "Чернігівська виправна колонія №44" Міністерства юстиції України, треті особи на стороні позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання відмови протиправною, визнання права на приватизацію та зобов'язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до Державної установи "Чернігівська виправна колонія № 44" Міністерства юстиції України про визнання відмови протиправною, визнання права на приватизацію та зобов'язання видати дозвіл.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, не погоджуючись з протиправними діями відповідача щодо відмови у наданні дозволу на приватизацію житла, позивач звернувся до загального місцевого суду в порядку адміністративного судочинства. Позивач посилається на те, що Державна установа "Чернігівська виправна колонія № 44" є суб'єктом, якому делеговано право згідно закону надавати дозвіл на приватизацію державного житлового фонду у віданні якого воно перебуває про визнання дій протиправними та зобов'язання надати дозвіл на приватизацію житла, а отже, такий спір підлягає розгляду порядку адміністративного судочинства.
Новозаводський районний суд м. Чернігова своєю ухвалою від 05.10.2018 дану справу передав на розгляд Чернігівському окружному адміністративному суду, вказавши, що ст.20 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачає розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів, зокрема, частина перша цієї статті містить перелік адміністративних справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов'язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов'язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".
Частина 2 вказаної статті наголошує, що всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті, підсудні окружним адміністративним судам.
З аналізу наведених норм права вбачається, що підставою для передачі справи на розгляд Чернігівському окружному адміністративному суду стала та обставина, що дана справа не може розглядатися місцевим загальним судом як адміністративним, оскільки подана в порядку адміністративного судочинства і правове регулювання предметної підсудності виключає таку можливість.
Обгрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду саме в порядку адміністративного судочинства, позивач вказує на положення ст.2 КАС України згідно якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Також зазначає, що відповідачем у даній справі є суб'єкт владних повноважень, тобто органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ним владний управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Втім, суд не може погодитись з такою позицією позивача, виходячи з наступного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до поняття "справа адміністративної юрисдикції", наведеного у ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України, це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. В свою чергу, поняття "суб'єкт владних повноважень" це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ним владний управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійсненням цим суб'єктом владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору.
Таким чином, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.
У випадку, якщо субєкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого субєкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.
Так, за змістом ст.19 Цивільного процесуального кодексу України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом. Справи у спорах про захист порушених, невизнаних або оспорюваних інтересів, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, згідно з частиною першою ст.19 Цивільного процесуального кодексу України, розглядаються у порядку цивільного судочинства, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.
Тобто, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне. По-друге, таким критерієм є суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.
Також слід враховувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи за позовом, що обєднує вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємоповязані між собою і окремий їх розгляд неможливий.
Згідно з розясненнями п.21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (субєкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і субєктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу.
Тобто, в порядку адміністративного судочинства розглядаються справи за позовами про оскарження бездіяльності органу державної влади/місцевого самоврядування при зверненні громадянина із заявою про приватизацію житлового приміщення, оскільки такі спори стосуються процедури розгляду звернення державним органом / органом місцевого самоврядування, якщо не заявляється вимога про право.
Якщо спір стосується безпосередньо реалізації права на конкретне житлове приміщення, при визначенні підсудності справи слід виходити з правил виключної підсудності, оскільки право на приватизацію є правом на нерухоме майно.
Отже, враховуючи положення ст.1 Цивільного процесуального кодексу України та ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (субєктом владних повноважень) як субєктом публічного права та субєктом приватного права, в якому управлінські дії субєкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь субєкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
У таких спорах орган місцевого самоврядування реалізує свої повноваження власника державного житлового фонду/гуртожитку, тобто перебуває з громадянином не у публічно-правових, а у приватноправових відносинах.
Тому справи за позовами, зокрема, про визнання права на приватизацію державного житлового фонду, розглядаються у порядку цивільного судочинства.
Як вбачається з позовної заяви, позивач поряд з іншими вимогами заявляє вимоги про визнання за ним права на приватизацію квартири, що виходить за межі компетенції адміністративних судів, оскільки спори стосовно захисту цивільних прав, що виникають із житлових відносин, мають приватно-правовий характер.
Такі ознаки не притаманні адміністративним правовідносинам, натомість - притаманні цивільним правовідносинам, які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції.
Враховуючи наведене, в даному випадку, суд вбачає спір про право, а тому приходить до висновку, що це є спір про право цивільне, хоча однією із сторін у ньому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного права. Тобто, вимоги позивача в даному випадку, мають цивільно-правову природу і підлягають захисту способами, визначеними саме Цивільним кодексом.
З наведеного слідує, що у даних спірних правовідносинах, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, заявлені позовні вимоги не можуть бути предметом розгляду та вирішення судом адміністративної юрисдикції, оскільки компетенція адміністративних судів, встановлена ст.19 цього Кодексу, на цей спір не поширюється, і для того, щоб вирішувати спір про неправомірні дії субєкта владних повноважень щодо відмови у наданні дозволу, має бути розвязано конкуренцію підстав виникнення права на приватизацію, за захистом якого позивач одночасно звертається до суду з даним позовом.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що даний позов не є публічно-правовим спором в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України і порядок його вирішення передбачений нормами Цивільного процесуального кодексу України, а тому його не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Згідно п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. При цьому згідно ч.6 ст.170 цього Кодексу у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої п.1 ч.1 цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя
Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом до Державної установи "Чернігівська виправна колонія №44" Міністерства юстиції України, треті особи на стороні позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання відмови протиправною, визнання права на приватизацію та зобов'язання вчинити певні дії.
Роз'яснити позивачеві, що звернення з даною заявою має відбуватися в порядку цивільного судочинства, розгляд якої віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.
Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.
Копію ухвали суду надіслати сторонам по справі до відома.
Відповідно до ч.2 ст.256 КАС України ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання, набирає законної сили з моменту її підписання суддею та згідно ст.294 КАС України може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Суддя Л.О. Житняк