Справа № 452/1502/18
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року№ 857/1955/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 серпня 2018 року у справі №813/387/18 (суддя Леньо С.І. м.Львів) за його позовом до Львівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ) звернулося до суду із позовом до Львівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі Прикордонний загін, ДПС відповідно) в якому просив скасувати постанову у справі про порушення, повязане з відповідальністю перевізника під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень №1 від 17.01.2018 (далі Постанова).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 9 серпня 2018 року залишено без змін Постанову, а позовну заяву - без задоволення.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує, що протокол про правопорушення, повязане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 12.01.2018 №440157 (далі Протокол) був складений з порушенням чинного законодавства України, а саме не відповідає вимогам статті 3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» (далі Закон №2920-III) та наказу Адміністрації ДПС від 04.04.2011 №203 «Про застосування Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» тому не може братись до уваги як доказ. Щодо самого перевезення через державний кордон в пункт пропуску для залізничного сполучення «Мостиська» без належних документів для вїзду в Україну громадянина ОСОБА_1 DEHNHARDT CHRISTOPH FRIEDEMANN, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Громадянин) зазначає, що стюард дотримувався положень і діяв у відповідності до вимог статті 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт» (далі Закон №273/96-ВР) та «Технології прикордонного та митного контролю у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення» затвердженої наказом Адміністрації ДПС, Державної митної служби України, Міністерства транспорту та звязку України від 06.10.2009 №745/926/1032 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.11.2009 за №1036/17052; далі Технологія прикордонного та митного контролю). Вказує, що за міждержавними угодами, громадяни більше 70-ти держав мають право безвізового вїзду в Україну, працівники залізниці маючи виконувати в першу чергу свої безпосередні обовязки з обслуговування пасажирів, фізично та технічно не мають можливості відслідковувати та запамятовувати всі міждержавні угоди, фактично це обовязок прикордонної служби.

Відповідач відзиву на апеляцій скаргу не подав.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином у порядку визначеному статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувану Постанову відповідачем винесено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним законодавством, оскільки позивачем не доведено, що Громадянином надано належні документи необхідні для перетину кордону між країнами Європейського союзу (далі ЄС) та Україною.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального та процесуального права з огляду на таке.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.01.2018 відповідачем відносно перевізника ПАТ складено Протокол за невиконання перевізником обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, що призвело до спроби перевезення через державний кордон України без необхідних документів для в'їзду до держави прямування України, одного пасажира, а саме Громадянина, який на паспортний контроль пред'явив ідентифікаційну картку громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1 серії L84H54Z5M (а.с.10-12).

17.01.2018 на підставі Протоколу начальником Прикордонного загону полковником ОСОБА_3 винесена Постанова, якою на позивача накладено штраф в сумі 8500 грн. (а.с.13).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами пункту 1 частини першої статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що в'їзд на територію України та виїзд з території України для іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

«Угодою між Україною та Європейським Співтовариством про спрощення оформлення віз» (ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про спрощення оформлення віз» від 15.01.2008; (далі Угода) передбачено, що іноземці та особи без громадянства, а також громадяни України прямують до країн-членів ЄС по безвізовому режимі (90 днів протягом 180 днів) за наявності закордонного паспорта (біометричного паспорта або закордонного паспорта старого зразка, термін дії ще якого не закінчився).

Як вірно враховано судом першої інстанції, в Угоді не зазначено, що ID-картка може слугувати підставою для перетину державного кордону.

Законом №2920-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють ОСОБА_4 Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, ОСОБА_4 Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Відповідно до вимог абзаців 1 статтей 1 та 2 Закону №2920-ІІІ підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення. Справи про правопорушення, передбачені статтею 1 цього Закону, розглядають відповідні органи охорони державного кордону України. Від імені органів охорони державного кордону України розглядати справи про правопорушення та накладати штрафи мають право начальники органів охорони державного кордону України та їх заступники.

Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в'їзду до держави прямування, транзиту.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 «Порядку взаємодії під час проведення контрольних процедур міжнародних швидкісних поїздів «Інтерсіті+», затвердженого наказом т.в.о начальника Львівського прикордонного загону №1013-аг від 15.08.2017 (далі Порядок №1013-аг) старший стюард поїзду під час посадки пасажирів у вагони організовує роботу стюардів щодо інформування та перевірки перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявності у пасажира документів, необхідних для виїзду до держави прямування, транзиту, що може призвести до перевезення чи спроби перевезення через державний кордон України пасажирів без необхідних документів.

Враховуючи наведене, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що стюарди міжнародного пасажирського сполучення повинні перевіряти перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для виїзду до держави прямування, транзиту, оскільки саме вони пропускають осіб у вагони міжнародного швидкісного потягу «Інтерсіті+». Робота ж працівників ДПС полягає у встановленні дійсності та приналежності цього паспортного документа іноземцю чи особі без громадянства.

Частинами першою, третьою, четвертою статті 3 Закону №2920-ІІІ передбачено, що посадовою особою відповідного органу охорони державного кордону України, яка виконує функції із здійснення прикордонного контролю, про вчинення правопорушення складається протокол. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка керує транспортним засобом, або представником перевізника, у присутності якого складено протокол про правопорушення, а за наявності свідків протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, або представника перевізника від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Особа, яка керує транспортним засобом, або представник перевізника має право надати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Статтею 12 Закону №2920-ІІІ передбачено, що посадова особа органу охорони державного кордону України, уповноважена накладати штрафи, приймає відповідне рішення протягом п'ятнадцяти днів після надходження протоколу про правопорушення та інших матеріалів справи. Рішення оформляється постановою відповідної особи.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 22-1 Закону №273/96-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов'язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред'явити їх перевізникові на його вимогу. Перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні, крім обов'язків, передбачених статтею 22 цього Закону, зобов'язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред'явника, або документа, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред'явив необхідні документи.

За невиконання обов'язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього документів, зазначених у частині другій цієї статті, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ПАТ не виконано обовязок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для вїзду до держави прямування, чим порушено вимоги статті 1 Закону №2920-ІІІ.

Посилання апелянта на те, що Протокол був складений з порушенням чинного законодавства України не заслуговують на увагу, адже факт перевезення через державний кордон України в пункт пропуску для залізничного сполучення «Мостиська» без належних документів для вїзду в Україну Громадянина є доведеним та не заперечується сторонами, а окремі неточності Протоколу не спростовують факту вчинення правопорушення.

Щодо покликань апелянта на те, що стюард дотримувався і діяв у відповідності до вимог статті 22-1 Закону №273/96-ВР та Технології прикордонного та митного контролю, то такі є безпідставними, адже як уже наведено вище ІD-картка не вважається документом необхідним для в'їзду до держави прямування, а за положеннями названої Технології прикордонного та митного контролю стюарди перевіряють саме наявність у пасажирів документів необхідних для такого вїзду. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що надані працівнику, що здійснював контроль документи Громадянина, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в'їзду до держави прямування, транзиту.

Твердження скаржника про те, що працівники залізниці маючи виконувати в першу чергу свої безпосередні обовязки з обслуговування пасажирів, фізично та технічно не мають можливості відслідковувати та запамятовувати всі міждержавні угоди є безпідставними, оскільки працівники залізниці повинні знати про те за якими документами дозволено вїзд в Україну.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що визначений Законом №2920-ІІІ

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених вище правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 271, 272, 286, 308, 310, 315-316, 321, 322, 325 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 серпня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7