Справа № 308/4241/18
Суддя: Світлик О. М.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/4241/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.11.2018 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Світлик О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гайданки Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання дій інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання дій інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Позовну заяву позивач мотивує тим, що постановою патрульного УПП у Львівській області сержантом ОСОБА_2 по справі про адміністративне правопорушення від 14.04.2018 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУПАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. Вважає дану постанову необґрунтованою, такою що не відповідає нормам КУпАП та іншого законодавства України, а також під час винесення постанови не дотримано вимоги ст. ст. 245, 276, 280 КУпАП, відповідно до яких завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й обєктивне зясування обставин кожної справи та дотримання процесуального порядку розгляду справи. При розгляді справи не були зясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в його діях є ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність, відтак, вважає постанову інспектора незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Позивач зауважує, що 14.04.2018 року, рухаючись на ділянці 655 км автодороги Київ-Чоп, при вїзді в населений пункт Коростів був зупинений жестом руки поліцейського, який знаходився у службовому автомобілі з включеними проблисковими маячками марки Mitsubishi Outlander, н/з 4621, який стояв на узбіччі. Після його зупинки, до нього підійшов патрульний УПП ОСОБА_2, який попросив надати посвідчення на право керування транспортним засобом та реєстраційне свідоцтво на автомобіль. Після того, як він йому передав вищезазначені документи, патрульний УПП попросив надати поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі поліс), і на його запитання для чого йому поліс патрульний УПП відповів, що має намір скласти постанову про адміністративне порушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП за перетин (обгін) через суцільну лінію. Враховуючи те, що службовий автомобіль патрульної поліції рухався попереду нього в потоці транспортних засобів і між ними були як мінімум 4-5 автомобілів, патрульний фізично не міг бачити інкримінованого йому адміністративного порушення та не міг обєктивно оцінити ситуацію, тому він предявив (показав наявність) інспектору поліс, але не передавав йому в руки, так як вважав, що для перевірки наявності полісу не було правових підстав.

Крім того, позивач зазначає, що патрульний у досить грубій формі відповів на його запитання, чому в такому разі не притягується до відповідальності водій автомобіля, який рухався перед ним і здійснював аналогічний маневр, що це не його справа і йому краще знати, що йому необхідно робити. Його прохання надати докази факту порушення суцільної розмітки і відповідно надати докази правових підстав зупинки інспектор проігнорував і надалі вимагав поліс, погрожуючи тим, що винесе постанову за не предявлення полісу.

Позивач зазначає, що на його пропозицію патрульному УПП переглянути відео з реєстратора, що встановлений у його автомобілі, щоб довести відсутність факту перетину суцільної розмітки, а отже і відсутність законних підстав для зупинки і в подальшому вимагати поліс, або надати свої докази (запис з реєстратору службового автомобіля) порушення ним ПДР поліцейський відмовився і надалі вимагав поліс. Також зауважує, що йому не зрозуміло чому причиною зупинки став недоведений факт перетину суцільної розмітки (про що чітко зазначено у постанові про адміністративне правопорушення від 14.04.2018 року серії БР № 205552), але в той же час, його не було притягнуто до відповідальності за це порушення, тобто, вважає, що зупинка його транспортного засобу за перетин суцільної розмітки була формальним приводом, але у звязку з відсутністю доказів та упередженим ставленням патрульного УПП будь-якою ціною винести постанову про адміністративне порушення, як не за перетин суцільної розмітки, так за непредявлення полісу.

За твердженням позивача, маючи можливість перевірити наявність чи відсутність страхування належного йому автомобіля оналйн, через офіційну базу МТСБУ (https://policv-web.mtsbu.ua/), патрульним УПП не було всебічно, повно та обєктивно зясовні всі обставини справи, а навпаки, діючи упереджено ним було винесено постанову про адміністративне правопорушення за непредявлення полісу.

Також позивач зазначає, що інспектором не було розяснено йому права, на його вимогу, він сказав, що не має часу, а повинен слідкувати за дотриманням Правил дорожнього руху, і якщо він такий розумний, то свої права і так знає.

З посиланням на викладене позивач просить суд визнати дії інспектора УПП у Львівській області Мартин Володимира Івановича протиправними, постанову серії БР № 205552 від 14.04.2018 року скасувати та закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Копію даної ухвали надіслано сторонам та запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву та копію відзиву одночасно надіслати позивачу.

25.07.2018 року від представника позивача адвоката ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання щодо доповнення до позову в порядку ст. 166 КАС України, в якому зазначено, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та винесена із порушенням норм процесуального права, у звязку з чим підлягає скасуванню. Згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху серії БР № 2005552 причиною зупинки позивача став недоведений факт перетину суцільної розмітки (про що чітко зазначено у постанові про адміністративне правопорушення від 14.04.2018 року серії БР № 205552), але в той же час позивача не було притягнуто до відповідальності за це порушення, тобто, зупинка транспортного засобу була неправомірна. Натомість згідно з оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Зауважує, що обставини, викладені в постанові не відповідають дійсності, оскільки поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був предявлений на вимогу патрульного. Зазначає, що аналіз ст. 251 КУпАП свідчить про те, що протокол про адміністративне правопорушення є належним доказом того, що особою вчинено певне діяння, яке може бути кваліфіковано як адміністративне правопорушення. Натомість жодного протоколу патрульним складено не було, ні про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, ні про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Крім того, представник позивача у вказаному клопотанні зазначає, що позивач сплатив судовий збір за подання відповідного позову, який, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, у випадку задоволення позову має бути стягнутий за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Позивач, скориставшись правом на правову допомогу, поніс відповідні витрати у розмірі 2800 грн., що підтверджується копією договору про надання правової допомоги від 06.06.2018 року, розрахунком обсягу та вартості наданої правової допомоги від 06.06.2018 року, квитанцією про оплату таких послуг та у відповідності до вимог п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України повинні бути включені до складу судових витрат. На підставі наведеного представник позивача просить прийняти та врахувати доповнення до позовної заяви, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, стягнути з відповідача.

Позивач у дане судове засідання не зявися, однак його представник адвокат ОСОБА_3 07.11.2018 року подала до суду клопотання, згідно з яким просить розглянути справу без її участі, зазначивши, що позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Водночас, представником позивача подано клопотання про уточнення відомостей щодо відповідача, згідно з яким просить врахувати, що в позовній заяві позивачем допущено описку у назві відповідача, зокрема, просить при розгляді справи врахувати, що повна назва відповідача: Управління патрульної поліції у Львівській області.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у дане судове засідання не забезпечив, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, відзив на позовну заяву відповідач не подав, клопотання про відкладення підготовчого засідання до суду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання субєктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Згідно з ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 8 ст. 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через пятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з постановою інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 205552 від 14.04.2018 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн. за те, що як зазначено у тексті постанови, керуючи транспортним засобом «Ауді А6», н/з НОМЕР_1, 14.04.2018 року, о 13.10 год., на а/д Київ-Чоп 655 км + 200 м, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 та не мав при собі чи не предявив поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 8.5.1, п. 2.1 «ґ» Правил дорожнього руху.

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся із даним позовом до суду.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є адміністративними правопорушеннями.

Поняття адміністративного правопорушення викладено в ч. 1 ст. 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобовязані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що водій зобовязаний мати при собі та на вимогу працівників міліції, а водії військових транспортних засобів на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України передавати для перевірки посвідчення, реєстраційні та інші документи, що підтверджують право на керування транспортним засобом, а також дорожні (маршрутні) листи і документи на вантаж, що перевозиться (крім власників транспортних засобів, які використовують їх в індивідуальних некомерційних цілях), а у випадках, передбачених законодавством, страховий поліс (сертифікат) про укладання договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ліцензійну картку на автомобільний транспортний засіб у разі надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів.

Згідно з п. 21.3 ст. 21 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобовязана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс предявляється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

Аналогічна норма передбачена і п. п. «ґ» п. 2.1 Правил дорожнього руху, який ставиться у вину позивачу згідно з оскаржуваною постановою, згідно з яким, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Згідно з ч. 1 ст. 126 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 21.2 ст. 21 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та при оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Пунктом 2.4 Правил дорожнього руху визначено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також предявити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1, серед яких поліс (договір) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Таким чином, працівники поліції вправі здійснювати контроль за наявністю у водія поліса (договору) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів як при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та при оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод, так і при зупинці транспортного засобу за наявності для того законних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього кодексу.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 258 КУпАП протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 КУпАП.

Суд зазначає, щодо обовязковою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є вчинення нею адміністративного правопорушення, а факт вчинення особою правопорушення в свою чергу має бути підтверджений належними та допустимими доказами.

Позивачем до позову долучено копію полісу № АК/6896022 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 08.06.2017 року, згідно з яким станом на 14.04.2018 року цивільно-правова відповідальність страхувальника (власника ТОВ «Шаян»), повязана з експлуатацією транспортного засобу марки «Ауді А6», н/з НОМЕР_1, застрахована в ПрАТ «Страхова група «ТАС», строк дії з 16.06.2017 року по 15.06.2018 року.

Відповідачем до матеріалів справи не надано доказів, зокрема, відсутні покази свідків чи відеозапис, які б підтверджували факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки реєстраційний документ на транспортний засіб. Фактично матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про порушення позивачем правил дорожнього руху, а факт правопорушення зафіксовано лише в постанові серії БР № 205552 від 14.04.2018 року, у якій позивач письмову висловив свою не згоду з таким.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Як розяснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем ОСОБА_1 інкримінованого йому правопорушення. Позивач стверджує, що обставини, викладені в оскаржуваній постанові не відповідають дійсності, оскільки поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був предявлений на вимогу патрульного. Відповідачем не надано жодних доказів, які б це спростовували, а також не подано до суду відзив на позовну заяву.

Разом з тим, суд зазначає, що зміст оскаржуваної постанови є суперечливим, оскільки фактично охоплює склад двох адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 КУпАП (порушення інших правил дорожнього руху, зокрема, у даному випадку порушення вимог розмітки проїзної частини доріг) та ч. 1 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки поліса (договору) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача субєкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Беручи до уваги, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі, суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й обєктивного дослідження справи, однак не зобовязаний підміняти собою осіб, шукаючи доказів виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

Стаття 62 Конституції України встановлює, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь

За урахуванням вищенаведених обставин, на підставі системного аналізу законодавчих положень, суд приходить до переконання, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, не доведено дотримання при винесені постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 205552 від 14.04.2018 року, вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП щодо всебічного, повного і обєктивного зясування обставин, вирішення її в точній відповідності з законом.

За ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене, оскаржувану постанову слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення щодо позивача закрити.

Суд вважає, що позовна вимога щодо визнання протиправними дій інспектора патрульної поліції ОСОБА_2 щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності до задоволення не підлягає, оскільки охоплюється вимогами про скасування оскаржуваної постанови серії БР № 205552 від 14.04.2018 року та відноситься до процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, а тому окремо не підлягає правовій оцінці.

Приписами ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського ОСОБА_1 з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З приводу стягнення в користь позивача судових витрат, які складаються із витрат на сплату судового збору в розмірі 704,80 грн. та на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 2800 грн. за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, суд констатує наступне.

Позовна заява містить дві вимоги визнання дій працівника поліції протиправними та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Аналіз наведеного положення дає підстави вважати, що позивач звільнений від сплати судового збору лише за вимогу про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 КАС України).

Суд зазначає, що оскільки позивачем було сплачено судовий збір за позовну вимогу про визнання дій працівника поліції протиправними, у задоволенні якої судом відмовлено, то підстави для стягнення з відповідача сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. відсутні.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така позиція висловлена в постанові Верховного ОСОБА_1 від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) (ВП), заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного ОСОБА_1 від 12.09.2018 року у справі № 810/4749/15.

Як встановлено судом, позовну заяву в редакції від 23.04.2018 року та позовну заява у редакції від 03.05.2018 року (після усунення недоліків на виконання ухвали судді від 26.04.2018 року) подано безпосередньо позивачем ОСОБА_1

Представником позивача адвокатом ОСОБА_3 разом із клопотанням щодо доповнення до адміністративного позову до суду подано договір про надання правової допомоги від 06.06.2018 року, що укладений між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_1, щодо надання правої допомоги в даній справі № 308/4241/18, копію розрахунку обсягу та вартості надання правової допомоги від 06.06.2018 року, в якому зазначено, що сторони погодили обсяг та вартість послуг з надання правової допомоги за договором від 06.06.2018 року в даній справі, загальна сума якого складає 2800 грн., а також до суду подано копію банківської квитанції № НОМЕР_2 від 08.06.2018 року про сплату ОСОБА_1 2800 грн. в якості поповнення карткового рахунку ОСОБА_3 за оплату послуг з надання правової допомоги за договором від 06.06.2018 року.

Надані представником позивача до матеріалів справи копії вищенаведених документів не надають можливості суду зясувати чи повязані зазначені витрати з наданням правової допомоги, повязаної з ознайомленням з матеріалами справи та складання правової позиції (1000 грн.), підготовки процесуальних документів (заяв, клопотань тощо) згідно з погодженою правовою позицією (1000 грн.) та участь у судових засіданнях в суді першої інстанції (800 грн.), про що зазначено у розрахунку обсягу і вартості надання правої допомоги від 06.06.2018 року, у даній адміністративній справі № 308/4241/18 за позовом ОСОБА_1, оскільки позовні заяви останнього датовані 23.04.2018 року та 03.05.2018 року відповідно, а самий договір про надання правової допомоги датований 06.06.2018 року, тобто після подання позову та сплати суми в розмірі 2800 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що адвокат не брав участь у судових засіданнях, оскільки такі не проводилися через неявку сторін, у матеріалах справи відсутні докази того, чи вчиняв адвокат окремі процесуальні дії для допомоги клієнту поза судовим засіданням.

Відповідно, позивачем не підтверджено, що сплачена ним сума у розмірі 2800 грн. за надання правової допомоги здійснена безпосередньо у звязку з необхідністю захисту його прав та законних інтересів в порядку адміністративного судочинства шляхом звернення його до суду з даним адміністративним позовом.

Відтак, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстави для стягнення витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 76, 77, 90, 241-246, 255, 262, 271, 272, 286 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 205552 від 14.04.2018 року, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до восьмого апеляційного адміністративного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Дата складення повного рішення суду 07.11.2018 року.

Головуюча О.М. Світлик