Справа № 1240/1890/18
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 1240/1890/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов позову ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.11.2015 протиправними;

- зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу, сплатити утворену заборгованість, починаючи з 01.11.2015.

- постанову звернути до негайного виконання в межах стягнення суми за один місяць (арк.спр.3-8).

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є пенсіонером за віком. У зв'язку з припиненням пенсійних виплат, позивач у січні 2015 року виїхав до смт.Новойдар Луганської області, встала на облік, як внутрішньо переміщена особа, отримав довідку від 20.01.2015 №927007188 та написав заяву до УПФУ в Новоайдарському районі Луганської області, яке було в подальшому реорганізовано та утворено Старобільське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Луганської області, про взяття на облік пенсійної справи. Через деякий час позивач почав отримувати пенсійні виплати. В листопаді 2017 позивач виявив, що на його картковий рахунок пенсія більше не надходить. Звернувшись до відповідача з усним запитом щодо припинення пенсії, позивачу повідомили, що виплата його пенсії припинена за даними перевірки. На адвокатський запит відповідачем була надана відповідь про те, що виплата пенсії позивачу з листопада 2015 року припинена через не підтвердження проживання за місцем фактичного проживання працівниками управління праці та соціального захисту населення Новоайдарської райдержадміністрації про не підтвердження фактичного місця проживання. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив її законні права та інтереси, а тому звернувся за їх захистом до суду.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 01.08.2018 за вхідним реєстраційним номером 18284/2018 надав відзив на позовну заяву від 25.07.2018 №7862/08-08 (арк.спр.50-51) в якому заперечував проти задоволення позову.

Відповідачем до відділу діловодства та обліку звернення громадян 21.09.2018 за вхідним реєстраційним номером 23147/2018 надано доповнення до відзиву, в якому зазначив, що строк дії довідки позивача закінчився (арк.спр.80).

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином (арк.спр.96).

Враховуючи те, що позивач та представник відповідача про розгляд справи в повідомлені належним чином, оскільки немає потреби заслухати свідка чи експерта згідно частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд приходить до висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження.

По справі вчинені такі процесуальні дії:

- ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (арк.спр.1-2).

- ухвалою суду від 02.08.2018 зупинено провадження у справі до набранням законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 805/402/18 (арк.спр.69-70).

- ухвалою суду від 07.11.2018 поновлено провадження у справі (арк.спр.98).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 09.11.1998 року Перевальським РВУМВС України в Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 (арк.спр.9,10).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 (арк.спр.10).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 20.01.2015 №927007188 ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: Луганська область, АДРЕСА_5 (арк.спр.11).

На виконання ухвали суду від 06.07.2018 Управління праці та соціального захисту населення Новоайдарської райдержадміністрації надало інформацію, в якій зазначило, що рішення про скасування дії довідки ОСОБА_1 не приймалось (арк.спр.28).

20.01.2015 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якому просив запросити пенсійну справу з УПФУ в Словяносербському районі Луганській області (арк.спр.33).

Відповідно до розпорядження від 26.05.2015 №258822 ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в Новоайдарському районі Луганської області та отримує пенсі за віком з 01.08.2014 у розмірі 2947,00 (арк.спр.32).

В матеріалах справи наявна картка реквізитів позивача для проведення операції переказу коштів на рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк» (арк.спр.38).

Розпорядженням начальника управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області від 28.11.2015 на підставі інформації УПСЗН в Новоайдарському районі вирішено тимчасового припинити виплату пенсії з 01.11.2015 (арк.спр.44).

На звернення представника позивача, відповідач надав відповідь від 02.02.2018 №1214/03-10, в якій зазначив, що з 01.11.2015 ОСОБА_1 призупинено виплату пенсії на підставі отриманої інформації від УПСЗН Новоайдарської райдержадміністрації про не підтвердження місця фактичного проживання (арк.спр.12).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Згідно з наявного у матеріалах справи розпорядження начальника управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області від 28.11.2015 на підставі інформації УПСЗН в Новоайдарському районі вирішено тимчасового припинити виплату пенсії з 01.11.2015 (арк.спр.44).

Водночас Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як відсутність пенсіонера за місцем фактичного проживання та його повернення до покинутого місця постійного проживання на непідконтрольній Україні території.

Посилання відповідача на те, що призупинення виплати пенсії є правомірним, оскільки відбулось на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637, суд вважає неприйнятними з наступних підстав.

За змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Водночас суд зазначає, що повернення до покинутого місяця постійного проживання на непідконтрольній Україні території та відсутність пенсіонера за місцем проживання не є передбаченою Законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності ( п. 25 рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 листопада 2015 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Суддя зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 Деякі питання функціювання територіальних органів Пенсійного фонду України Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області реорганізовано в Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області шляхом злиття з Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області.

Аналізуючи вказані вище норми права та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті розпорядження від 28.11.2015 про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 діяв не на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на те, що на момент звернення з адміністративним позовом до суду позивачу не було відомо про розпорядження Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 28.11.2015 року про припинення виплати пенсії, суд, вважає за необхідне визнати протиправним зазначене розпорядження, оскільки саме розпорядження створює відповідні правові наслідки.

Ефективним захистом порушених прав позивача є поновлення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01.11.2015.

Вказаний спосіб відновлення порушеного права також включає в себе і виплату заборгованості з пенсії позивачу, починаючи з 01.11.2015 року.

Відповідно, додаткового зобов'язання не потребує.

За таких обставин суд вважає доцільним самостійно обрати належний спосіб захисту порушених прав позивача з урахуванням ч.2 ст.5 КАС України.

Що стосується доводів відповідача про те, що строк дії довідки ВПО позивача закінчився, то суд вважає, що вказана обставина не впливає на виплату пенсії позивачу, оскільки позивач продовжує бути громадянином України, який має конституційне право на пенсійне забезпечення і це право не ставиться в залежність від наявності або відсутності у нього довідки ВПО. Крім того, вказана підстава не підпадає під випадки передбачені ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV.

Верховний Суд з цього приводу висловив свою позицію у постановах від 27.06.2018 у справі № 688/1196/17 та від 21.06.2018 у справі № 243/8037/17.

Щодо клопотання позивача поновлення строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення, своїх прав, свобод чи інтересів. Суд вважає, що строки звернення позивачем не пропущені, оскільки жодних належних та допустимих доказів про направлення та отримання позивачем розпорядження від 28.11.2015 року про припинення йому виплати пенсії з 01 листопада 2015 року відповідачем суду не надано, а тому строк звернення позивача до суду не пропущений.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з обранням належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача.

Висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при розгляді типової справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 06.07.2018 відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання адміністративного позову до ухвалення судового рішення у справі у розмірі 704,80 грн. (арк.спр.1-2).

Станом на дату розгляду справи по суті судовий збір не сплачений, а тому підлягає стягненню даним рішенням суду до Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, позивачу необхідно відшкодувати 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження начальника управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області від 28 листопада 2015 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2015 року.

Зобов'язати Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (92704, Луганська область, Старобільський район, м. Старобільськ, квартал Дружби, буд.1А, ) відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6) призначеної йому пенсії з 01 листопада 2015 року.

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_3 пенсії за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7) на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - 6001, код ЄДРПОУ - 37993783, код банку 899998, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106) суму судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (92704, Луганська область, Старобільський район, м. Старобільськ, квартал Дружби, буд.1А, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7) у рахунок відшкодування судових витрат 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок. /

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.О. Кисельова