Справа № 331/1823/18(2-а/331/40/2018)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а їн и

25 жовтня 2018 року м. Дніпросправа № 331/1823/18(2-а/331/40/2018)

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження
апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району
на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2018 року
у справі №331/1823/18(2-а/331/40/2018)
за позовом ОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району
про встановлення статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни,-

ВСТАНОВИВ:

"26" лютого 2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району в якому просила про встановлення статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни та визнання протиправною відмови Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району у встановленні статусу та видачі посвідчення «Члена сім`ї загиблого».
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2018 р. у справі № 331/1823/18(2-а/331/40/2018) адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району про встановлення статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни - задоволено.
Рішення суду мотивовано встановленням факту протиправності відмови відповідача.
Не погодившись з рішенням суду, Управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2018 р. у справі № 331/1823/18(2-а/331/40/2018), як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що спільне ведення побуту, що встановлено судовим рішенням в іншій справі, не породжує у осіб прав та обов`язків подружжя.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 , проходив військову службу по мобілізації з 30 січня 2015 року по 8 грудня 2015 року у військовій частині НОМЕР_1 .
18 листопада 2015 року ОСОБА_2 , під час виконання бойового завдання в зоні проведення антитерористичної операції отримав вогнепальне відкрите скрізне проникаюче черепно-мозкове поранення, з яким його госпіталізовано до КУ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І.Мечникова».
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер у лікарні внаслідок отриманого при виконанні бойового завдання в зоні проведення антитерористичної операції вогнепального поранення голови.
Від спільного проживання позивача і ОСОБА_2 є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12 грудня 2017 року Центральним РВК м. Запоріжжя ОСОБА_1 видано посвідчення члена сім`ї (дружини) військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби.
18 грудня 2017 року позивач звернулась із письмовою заявою до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району із заявою про видачу їй посвідчення члена сім`ї загиблого в зоні проведення антитерористичної операції військовослужбовця.
27 грудня 2017 року листом № 01-09/П-696 позивачу відмовлено у надані такого посвідчення, оскільки на момент смерті ОСОБА_2 , який мав статус учасника бойових дій, він та ОСОБА_1 не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Не погодившись з відмовою позивач звернулась до суду.
Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду щодо протиправності відмови Управління праці та соціального захисту населення з наступних підстав.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі Закон України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Згідно із ч.6 ст.18 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" вдова (вдівець) загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік) військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - інваліди з дитинства, батьки військовослужбовця, які перебували на його утриманні, мають право на пільги, передбачені цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 №379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби" передбачено, що посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками N 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.
Наказом Міністерства Оборони України №937 від 31 грудня 2014 року затверджено Інструкцію з організації роботи із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, згідно з п. 4.16 якої членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (у тому числі членам сімей військовослужбовців строкової служби), видається посвідчення члена сім`ї (батька, матері, дружини, чоловіка або дитини) військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, у порядку, установленому постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".
З урахуванням заявленого позивачем позову та встановлених обставин справи, аналізуючи норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що, зокрема, Сімейний кодекс України, до якого відсилають положення ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не визначає того, що членами сім`ї можуть бути лише чоловік або дружина між якими укладено шлюб у встановленому законом порядку.
Навпаки, ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України передбачає, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.
Тобто, вказана норма права вказує на те, що сім`я утворюється не лише укладенням шлюбу, як про те зазначав позивач, а і з інших підстав, які не заборонені законом та не суперечить моральним засадам суспільства.
Посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі №5-рп/99, яким надано офіційне тлумачення терміну «член сім`ї військовослужбовця», колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки надаючи офіційне тлумачення вказаному терміну, Конституційний Суд України не обмежився лише тим, що членами сім`ї можуть визнаватися особи між якими укладено шлюб. Конституційний Суд України вказав і на те, що членами сім`ї військовослужбовця можуть бути і інші особи за умови спільного проживання і ведення з ним спільного господарства. Зазначена обставина знайшла своє підтвердження при розгляді справи, якою встановлено факт проживання позивача з померлим ОСОБА_2 , однією сім`єю , без реєстрації шлюбу, що не суперечить моральним засадам суспільства.
Безпідставними є і посилання відповідача на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 березня 2015 року (справа №21-615а14), оскільки у вказаній справі Верховний Суд України висловив позицію щодо можливості призначення пенсії особам у зв`язку із втратою годувальника. З цього приводу Верховний Суд України зазначив, що пенсія у зв`язку із втратою годувальника призначається виключно особам, які прямо передбачені ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому, Верховним Судом України зроблено висновок про те, що іншим особам, які хоча і проживали однією сім`єю без укладення шлюбу, але не визначені вказаною нормою права, пенсія у зв`язку із втратою годувальника призначена не може бути.
З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що , підстав для його скасування не існує.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2018 р. у справі № 331/1823/18(2-а/331/40/2018) залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2018 р. у справі № 331/1823/18(2-а/331/40/2018) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко