Справа № 1340/3592/18
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/3592/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю представників: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області про скасування наказу, поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1, звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ГУ ДФС у Львівській області), в якій просить:

- скасувати наказ ГУ ДФС у Львівській області від 11.07.2018 №264-О «Про припинення державної служби»;

- поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом начальника ГУ ДФС у Львівській області від 11.07.2018 №264-О його звільнено із займаної посади заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області. Правовою підставою для видання цього наказу слугував пункт 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» - набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення позивача, як державного службовця, до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов'язане з корупцією. На час звільнення він перебувавав у відпустці. З огляду на вказану обставину стверджує, що звільнення відбулося з порушенням вимог частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, адже згідно положень такої не допускається звільнення у період перебування працівника у відпустці.

Відповідач позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у законності звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за пов'язане з корупцією правопорушення. Підставою звільнення стала постанова Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2018 у справі №460/69/18, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн. Вважає помилковими посилання позивача на частину третю статті 40 Кодексу законів про працю України, адже до спірних правовідносин вказана правова норма не застосовується. Звільнення державного службовця на підставі пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» є обов'язком, а не правом суб'єкта призначення. Враховуючи вищенаведене, вважає, що при прийнятті спірного наказу відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. У задоволенні яких слід відмовити.

Ухвалою від 13.08.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін та призначено справу до розгляду на 11.09.2018.

07.09.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 11.09.2018 суд оголосив перерву до 25.09.2018 для долучення стороною додаткових доказів.

19.09.2018 від представником відповідача через канцелярію суду (вх.№29508) подано додаткові документи.

В судовому засіданні 25.09.2018 року суд ухвалив відкласти розгляд справи на 06.11.2018 року, у зв'язку із надходженням клопотання представника позивача.

Суд, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 з 28.07.2017 обіймав посаду заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серія НОМЕР_1.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2018 у справі №460/69/18, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 1727, частиною другою статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн.

Наказом ГУ ДФС у Львівській області від 03.07.2018 №230-В ОСОБА_3 надано частину щорічної основної відпустки, починаючи 06.07.2018 по 27.07.2018 включно. Підстава: заява ОСОБА_3, графік відпусток, статті 57, 58 Закону України «Про державну службу».

09.07.2018 на адресу ГУ ДФС у Львівській області надійшов лист Прокуратури Львівської області від 06.07.2018, до якого додано судові рішення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов'язане з корупцією.

Наказом ГУ ДФС у Львівській області від 11.07.2018 №264-О припинено державну службу ОСОБА_3 та звільнено його 11.07.2018 з посади заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області у зв'язку із набранням законної сили рішенням суду щодо визнання його винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Наказ від 11.07.2018 №264-О прийнято відповідно до пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу», підстава - постанова Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2018 у справі №460/69/18.

Наказ від 11.07.2018 №264-О є предметом оскарження у даній справі.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно частин другої, третьої статті 5 цього Закону, відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначено статтею 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 1 частини 1 якої державна служба припиняється, зокрема, у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби у зв'язку із втратою права на державну службу або його обмеженням, згідно частини першої статті 84 Закону №889-VIII, є: 1) припинення громадянства України або виїзд на постійне проживання за межі України; 2) набуття громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов'язане з корупцією правопорушення; 4) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням функцій держави; 5) наявність відносин прямої підпорядкованості близьких осіб у випадку, передбаченому статтею 32 цього Закону.

Відповідно до частини другої цієї ж статті, у випадках, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті, суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.

Згідно до пункту 342.4. статті 342 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

У відповідності до положень пункту 342.6. статті 342 Податкового кодексу України правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов'язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України «Про державну службу» та іншими законами.

Судом встановлено, що позивача звільнено на підставі пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» на виконання постанови Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2018 у справі №460/69/18, яка набрала законної сили.

Вказаною постановою ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів), та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн.

Судовим рішенням у справі №460/69/18 встановлено, що ОСОБА_3 не повідомив у встановлених законом випадку та порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів та вчиняв дії в умовах реального конфлікту інтересів.

Вчинене правопорушення є адміністративним правопорушенням, пов'язаним з корупцією.

В судовому засіданні представником позивача не заперечувався факт вчинення такого. Представник позивача посилався лише на ту обставину, що оскаржуваний наказ видано в період перебування позивача у відпустці, що є порушенням, на його думку, вимог частини третьої статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Суд вважає такі доводи помилковими, з огляду на таке.

Як підтверджено матеріалами справи, спірний наказ дійсно було видано під час перебування ОСОБА_3 у відпустці, наданій відповідно до наказу від 03.07.2018 №230-В.

Вказана обставина відповідачем не заперечується.

Відповідно до положень частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст.ст.40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Суд звертає увагу, що зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Посилаючись на частину третю статті 40 КЗпП України, позивачем не враховано приписів пункту 9 частини першої статті 36 цього Кодексу, а саме, підставами припинення трудового договору, серед інших, є підстави, передбачені іншими законами.

Як передбачено статтею 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (частина 2).

Частиною 3 статті 5 Закону № 889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, саме Закон 889-VIII є спеціальним законом, яким регулюються відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби. Норми законодавства про працю поширюється на державних службовців лише у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки підстави та порядок припинення державної служби визначено Законом 889-VIII, норми законодавства про працю не застосовуються до спірних правовідносин.

Саме іншим законом, тобто Законом №889-VIII, передбачено звільнення державного службовця у випадку набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов'язане з корупцією правопорушення.

Вказана обставина є самостійною та безумовною підставою для припинення державної служби у зв'язку із втратою державним службовцем права на державну службу. При цьому, відповідно до вимог частини другої статті 84 Закону №889-VIII, наявність вказаної підстави не надає суб'єкту призначення (роботодавцю) права діяти на власний розсуд, а передбачає імперативний обов'язок - звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею.

Оскаржуваним наказом ОСОБА_3 звільнено саме на цій підставі.

Враховуючи, що спір між сторонами виник з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених іншим законом, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми законодавства про працю, в тому числі і частини третьої статті 40 КЗпП України, на ці правовідносини не поширюються.

Вказане свідчить про те, що відповідач у спірній ситуації діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Висновки суду у вказаній справі щодо застосування положень частини третьої статті 40 КЗпП України узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 28.02.2018 (справа №809/1138/16) та від 07.03.2018 (справа №820/4794/15).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог.

Згідно частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваному наказу, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДФС у Львівській області від 11.07.2018 №264-О «Про припинення державної служби» відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, та вимогам Закону України «Про державну службу». Обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатися підставами для його скасування. Тому, позовна вимога про визнання протиправним і скасування наказу 27.07.2017 №481-о є безпідставною та до задоволення не підлягає.

Позовна вимога про поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області є похідною від першої позовної вимоги і, ураховуючи висновок суду про її безпідставність, як наслідок, також є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач виконав покладений на нього частиною другою статті 77 КАС України обов'язок, а саме довів належними та допустимими доказами правомірність звільнення позивача. Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача. Тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

На підставі пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду, такий фактично не сплачувався, доказів на підтвердження інших судових витрат не надано, тому відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до положень статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області про скасування наказу, поновлення на роботі відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2018 року.

Суддя О.П. Хома