Справа № 808/2258/17
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2018 року

Київ

справа №808/2258/17

адміністративне провадження №К/9901/60767/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 (колегія суддів: головуючий суддя Чабаненко С.В., судді - Чумак С.Ю., Юрко І.В.)

у справі №808/2258/17

за позовом ОСОБА_2

до Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області в особі Гуляйпільського відділення

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом про скасування податкових повідомлень-рішень форми «Ф» Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області в особі Гуляйпільського відділення (далі - Пологівська ОДПІ) № 106-17 від 18.06.2015 та №11564-13 від 30.06.2016 для подальшого повернення коштів позивачу.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.12.2017 (суддя Батрак І.В.) позов задоволено: визнано протиправними та скасовано вищевказані податкові повідомлення-рішення.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що 01 січня 2015 року введено в дію транспортний податок, тому застосовувати його положення з метою оподаткування можна не раніше наступного бюджетного періоду - 2016 року. Відносно оподаткування транспортним податком у 2016 році суд зазначив, що згідно з п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків й прийняв рішення на користь позивача.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.12.2017 скасовано, прийнято нову постанову про відмову в позові.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд зазначив, що, відповідно до пп. 60.1.1 п. 60.1 ст. 60 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо сума податкового боргу самостійно погашається платником податків. Із врахуванням того, що позивачем самостійно погашено податковий борг в розмірі 50 000,00 гривень, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є відкликаними, що, в свою чергу, виключає можливість оскарження відкликаних податкових повідомлень-рішень.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, 03.09.2018 позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить поновити строк на оскарження, скасувати вказане судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги позивача, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Розглянувши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи, здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм законодавства, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає, що доводи касаційної скарги спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції в частині нарахування транспортного податку за 2015 рік, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є власником автомобіля марки Land Rover, модель Range Rover, чорного кольору, 2012 року випуску, з об'ємом двигуна 4367 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1, дата реєстрації - 15.03.2013, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2.

Пологівською ОДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Ф» №106-17 від 18.06.2015 та №11564-13 від 30.06.2016, якими позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб за 2015 рік й 2016 рік, відповідно, у розмірі 25 000,00 грн. по кожному рішенню. Вказана сума підлягала сплаті протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

На підставі платіжних доручень від 26.07.2016 №1302 та 09.08.2016 №130 позивачем на розрахунковий рахунок УДК у Запорізькій області сплачено визначені в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях суми, а саме 50 000,00 гривень.

Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції, посилаючись на пп. 14.1.175 п.14.1 ст.14, п. 38.1. ст. 38, пп. 60.1.1 п. 60.1 ст. 60, п. 56.18 ст. 56 ПК України, дійшов висновку, що оскільки позивачем самостійно погашено податковий борг, то оскаржувані податкові повідомлення-рішення є відкликаними, що, в свою чергу, виключає можливість оскарження відкликаних податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та зазначає, що позивач у межах строків давності, встановлених ст. 102 ПК України, оскаржив у судовому порядку податкові повідомлення-рішення, а тому, відповідно до п. 56.18 ст.56 ПК України, грошові зобов'язання, визначені в таких податкових повідомленнях-рішеннях, є неузгодженими до дня набрання судовим рішенням законної сили, що, в свою чергу, не дає підстав вважати їх відкликаними.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" №71-VIII від 28.12.2014, яким шляхом викладення в новій редакції ст. 267 ПК України було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України (в редакції станом на 11.06.2015), платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Приписи пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України визначають, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 ПК України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

У свою чергу, порядок обчислення та сплати податку визначено положеннями п.267.6 ст. 267 ПК України, підпунктом 267.6.1 якого передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Так, згідно з підпунктом 267.6.2 цього пункту, податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Згідно з пп. 267.5.1. п.267.5 ст.267 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно із п. 10.2 ст. 10 ПК України (в редакції Закону №71-VIII), місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпунктом 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

У даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, у 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік. Плановим, відповідно до норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст.12 ПК України, є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому, факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII, а так само обов'язковість для місцевих рад впровадити транспортний податок не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено п. 10.2 ст. 10 ПК України.

Тобто, Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Вказане вбачається також з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, в якому органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам транспортний податок на 2015 рік у 2015 році. Проте, така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст.12 ПК України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України.

Відповідно до п. 12.5 ст. 12 ПК України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням п. 10.2 ст. 10 ПК України, юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження транспортного податку - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов'язку встановити транспортний податок.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити транспортний податок лише на 2016 рік, а не на 2015 рік. Таким чином транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року.

Виходячи з вищезазначеного, підстави для справляння транспортного податку у 2015 році відсутні. Законодавчою перешкодою для цього є приписи пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України.

Зазначене підтверджується також і тією обставиною, що, запроваджуючи змінений транспортний податок у 2016 році, законодавець обмежив дію пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, передбачивши, що ця норма не поширюється на рішення місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2016 рік.

У такий спосіб Верховною Радою України змінено правове регулювання питання запровадження місцевих податків, і зокрема, транспортного податку. Відповідно, усі передбачені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України наслідки, в тому числі послідовність дій місцевих рад щодо прийняття та опублікування рішень про встановлення місцевих податків, не застосовуються.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів зазначає, що у контролюючого органу відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № 106-17 від 18.06.2015 щодо нарахування позивачу транспортного податку за 2015 рік, оскільки запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов'язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 01 січня 2016 року.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що, згідно з пп. 267.5.1. п.267.5 ст.267 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Календарний рік - це проміжок часу з 1 січня по 31 грудня, який триває 365 або 366 (у високосному році) календарних днів. Річний обсяг повинен обчислюватися за календарний рік, а не за будь-які 12 місяців за вибором податкового органу.

Щодо прийняття рішення про сплату позивачем транспортного податку за 2016 рік Верховний Суд зазначає наступне.

Законом України № 909-VI1I від 24.12.2015, який набрав чинності з 01.01.2016, внесено зміни до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, відповідно до якого об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Згідно з Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" № 928 від 24.12.2015, мінімальна заробітна плата з 01 січня 2016 року становить 1378 гривень.

Отже, для того, щоб транспортний засіб підпадав під визначення об'єкта оподаткування, визначеного пп. 267.2.1 п. 267.1ст. 267 ПК України, та рішенням місцевої ради, його середньоринкова вартість має складати більше 1 033 500,00 гривень (1378 х 750).

Відповідно до п.п. 1, 2, 5 Рішення Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області № 43 від 09.07.2015 «Про податок на майно (в частині транспортного податку) на території м. Гуляйполе на 2016 рік», Гуляйпільська міська рада вирішила встановити ставку податку з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування; положення по відповідному податку застосовувати згідно Податкового кодексу України; визнати таким, що втратило чинність, рішення сесії «Про затвердження Положення «Про податок на майно (в частині транспортного податку) на території м.Гуляйполе на 2015 рік».

Постановою Кабінету Міністрів України № 66 від 18.02.2016 затверджено Методику визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів (далі - Методика), якою встановлено механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до об'єктів оподаткування транспортним податком. Так, відповідно до п.п. 13, 14 Методики, Мінекономрозвитку розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду подає ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Мінекономрозвитку забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, тип двигуна, об'єм циліндрів двигуна, тип коробки переключення передач та пробіг.

На офіційному сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (http://www.me.gov.ua/?lang=uk-UA) розміщено калькулятор для загального користування з метою розрахунку середньоринкової вартості для цілей оподаткування легкових автомобілів транспортним податком.

У зв'язку з тим, що судами попередніх інстанцій не витребувано обґрунтованого розрахунку, який би підтверджував, що середньоринкова вартість транспортного засобу позивача становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто понад 1 033 500,00 гривень, а Пологівською ОДПІ ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано пояснень щодо визначення об'єкту оподаткування у 2016 році, згідно з нормами ПК України, на підставі яких прийнято спірне податкове повідомлення-рішення за 2016 рік, має місце порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, Суд вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо правомірності спірного податкового повідомлення-рішення про встановлення транспортного податку за 2015 рік та погоджується з висновками суду першої інстанції, що у контролюючого органу відсутні правові підстави для прийняття вказаного рішення, оскільки запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов'язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік виникають у платників податків лише після 01 січня 2016 року.

В межах розгляду даної справи має місце неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що призвело до скасування судового рішення, яке відповідає закону, зазначене є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції в зазначеній частині та часткового залишення в силі рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 352 КАС України.

Згідно з ч. 2 ст. 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції в частині оскарження податкового повідомлення-рішення № 11564-13 від 30.06.2016.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 скасувати, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.12.2017 в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області в особі Гуляйпільського відділення від 18.06.2015 № 106-17 залишити в силі; в іншій частині - визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області в особі Гуляйпільського відділення від 30.06.2016 №11564-13 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.12.2017 скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова