Справа № 810/1018/17
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року м.Київ № 810/1018/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітаполіс" до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання незаконним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії,

за участю:

- представник позивача: ОСОБА_1, довіреність від 01.09.2018 №01/11,

- представник відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 31.08.2018 №72/9/10-13-10-25,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітаполіс" (далі позивач або ТОВ "Вітаполіс") з позовом до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі-відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області від 11.08.2016 вих. №1664/10/10-13-11-02;

- зобов'язати Києво-Святошинську об'єднану державну податкову інспекцію ГУ ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2016 року з додатками та доповненням до неї ТОВ "Вітаполіс" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем документів від 10.08.2016.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що Києво-Святошинською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області було безпідставно відмовлено у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2016 року, яка була подана ТОВ ВІТАПОЛІС у паперовій формі, з наданням їй статусу неподаткової звітності, оскільки, на думку позивача, останнім було дотримано порядок подання податкової звітності за відповідний період.

Позивач не погоджується з висновками податкового органу щодо обовязку платників податків подавати податкову звітність з податку на додану вартість, починаючи з січня 2015 року виключно в електронній формі, оскільки, на думку останнього, подання до контролюючих органів податкової звітності з податку на додану вартість у паперовому вигляді також відповідає вимогам чинного законодавства, а у контролюючого органу відсутнє право не приймати у платників податків податкову звітність, оформлену згідно з вимогами податкового законодавства.

Також, позивач зазначає, що у Податковому кодексі України та й у жодному законі немає інформації про те, що ДПІ, ГУ ДФС чи ДФС України є контролюючими органами, а у пункті 41.1 статті 41 Податкового кодексу України зазначені родові ознаки контролюючих органів. Як вказав позивач, ДПІ належить до сфери управління ДФС України як центрального органу виконавчої влади, а не до сфери управління будь-якого міністерства, тому привласнило собі повноваження контролюючого органу, яким може бути територіальний орган міністерства або міністерство. Тобто, на думку позивача, Києво-Святошинська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області у розумінні вимог чинного законодавства не є контролюючим органом, оскільки повноваження, організація та порядок діяльності податкового органу визначені не законом, а підзаконним нормативно-правовим актом, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, якою затверджено Положення про Державну фіскальну службу України.

Крім цього, позивач звернув увагу, що доповнення до податкової декларації за законом є невідємною частиною податкової декларації, за умови зазначення у такому доповненні всіх обовязкових реквізитів податкової декларації та всіх показників діяльності платника податку у звітному (податковому) періоді, означає, що навіть якщо форма податкової декларації не відповідає положенням п. 48.3 та п. 48.4 ст. 48 Податкового кодексу України, у прийнятті цієї податкової декларації не може бути відмовлено через те, що її невідємна частина, складена у довільній формі, містить всі необхідні показники.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив проти адміністративного позову, в якому зазначив, що з 01.01.2015 Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України № 1621-VII від 31.07.2014 (зі змінами та доповненнями, внесеними Законами України від 07.10.2014 №1690- VII та від 28.10.2014 №71-VIIІ, №77-VIIІ) було введено систему електронного адміністрування податку на додану вартість, про що було внесено відповідні зміни до статті 49 Податкового кодексу України, що в свою чергу зумовило виникнення у платників податків обовязку щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі.

Відповідачем зазначено про те, що ТОВ ВІТАПОЛІС не було дотримано вимог законодавства щодо форми подання податкової звітності з податку на додану вартість, що, на думку контролюючого органу, свідчить про правомірність дій Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області щодо відмови у прийнятті відповідної податкової звітності позивача.

Крім того, відповідачем зазначено про те, що ТОВ ВІТАПОЛІС було укладено з Києво-Святошинською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області договір про визнання електронних документів, відповідно до якого позивач має можливість подавати податкову звітність засобами телекомунікаційного звязку та дія вказаного договору не призупинялась. На думку контролюючого органу вказане свідчить про те, що позивач має можливість подавати податкову звітність засобами телекомунікаційного звязку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 відкрито провадження в адміністративній справі №810/1018/17, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №810/1018/17 до судового розгляду по суті.

Присутній у судових засіданнях 13.08.2018, 20.08.2018, 06.09.2018 та 25.10.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Присутній у судових засіданнях 13.08.2018, 20.08.2018, 06.09.2018 та 25.10.2018 представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю Вітаполіс (ідентифікаційний код 34439389, місцезнаходження: 08152, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., м.Боярка, Територія Технікуму, буд.16) зареєстровано в якості юридичної особи, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.01.2018 № (том 2, а.с.157-160).

Позивач був зареєстрований як платник податку на додану вартість з 02.06.2006, про що свідчить Свідоцтво №13856976 про реєстрацію платника податку на додану вартість серії НБ №118029 від 02.06.2006 (том 2, а.с.156).

Як вбачається з матеріалів справи, 10.08.2016 ТОВ Вітаполіс було подано до Києво-Святошинської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за липень 2016 року від 10.08.2016 з додатками до неї в паперовій формі, що підтверджується відбитком штампу податкового органу про отримання зазначених документів (том 1, а.с.122-126).

Крім цього, разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період липень 2016 року вих.№185/16 від 10.08.2016, також в паперовій формі (том 1, а.с.127-135).

Судом встановлено, що Києво-Святошинська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області листом від 11.08.2016 №1664/10/10-13-11-02 повідомила позивача про те, що податкова декларація з податку на додану вартість ТОВ Вітаполіс за липень 2016 року від 10.08.2016 з реєстраційним номером НОМЕР_1 вважається не визнаною як податкова звітність у звязку з тим, що вона подана з порушенням п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України від 02.10.2010 №2755-VI зі змінами та доповненнями.

Також, у вказаному листі відповідач зазначив, що договір про визнання електронних документів ТОВ Вітаполіс від 14.01.2016 реєстраційний № є діючим, дія договору не призупинялася, сертифікати дійсні до 10.01.2018. Відповідно до умов договору платник податків має можливість реєструвати податкові накладні та подавати податкову звітність в електронному вигляді засобами телекомунікаційного звязку.

З урахуванням вищезазначеного, відповідач запропонував ТОВ Вітаполіс надати податкову декларацію з податку на додану вартість за відповідний звітний податковий період у спосіб, передбачений законодавством (том 1, а.с.136).

Вказаний лист був отриманий позивачем 09.09.2016, що підтверджується роздруківкою з інформацією з офіційного веб-сайту ПАТ Укрпошта (том 1, а.с.142).

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання його протиправним та скасування та зобовязання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 48.1-48.2 статті 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Згідно з пунктом 48.3 статті 48 Податкового кодексу України податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити:

тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий);

звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація;

звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку);

повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами;

код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

місцезнаходження (місце проживання) платника податків;

найменування контролюючого органу, до якого подається звітність;

дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми);

ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків;

підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Відповідно до пункту 48.4. статті 48 Податкового кодексу України у окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов'язкові реквізити:

відмітка про звітування за спеціальним режимом;

код виду економічної діяльності (КВЕД);

код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ;

індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період.

Підпунктом 48.5.1 пункту 48.5 статті 48 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку (абзац 2 підпункту 48.5.1 пункту 48.5 статті 48 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 48.7 статті 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Порядок подання податкової декларації до контролюючих органів станом на серпень 2016 року регламентувався положеннями статті 49 Податкового Кодексу України у відповідній редакції.

Так, зокрема, пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Підпунктом 49.4. статті 49 Податкового кодексу України обумовлено, що платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2016 року подана всупереч встановленого порядку, адже остання подана у паперовій, а не в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до підпункту 49.8. статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Згідно з пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою; у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

При цьому, згідно з підпунктом 49.10 статті 49 Податкового кодексу України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України визначено, що у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання; у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Отже, проаналізувавши вищевказані положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію, у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 Податкового кодексу України, оскільки прийняття податкової звітності є обовязком контролюючого органу.

При цьому, контролюючий орган може відмовити у прийнятті податкової декларації виключно у випадку порушення платником податку при її заповненні вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, тобто відсутність в ній обовязкових реквізитів.

Суд зазначає, що перелік підстав для прийняття контролюючим органом рішення про відмову у прийнятті податкової декларації носить виключний характер та розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом встановлено, що подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2016 року у повній мірі відповідає вимогам статті 48 Податкового кодексу України, у звязку з чим мала бути прийнята контролюючим органом як податкова звітність.

Податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2016 року за своєю формою відповідає вимогам, встановленим наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 р. за № 159/28289, «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» (що був чинним на момент подання податкової звітності, із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністерства фінансів України від 25.05.2016 № 503, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.06.2016 за № 843/28973, та від 25.05.2016 № 503, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.06.2016 за № 844/28974).

Суд зазначає, що пункт 49.4 статті 49 Податкового кодексу України не встановлює наслідків подання платником податків декларації з податку на додану вартість в паперовій, а не електронній формі, зокрема, що у прийнятті такої декларації може чи має бути відмовлено, у звязку з чим, враховуючи закріплене в п. 49.10 ст. 49 ПК України положення про заборону контролюючим органам відмовляти у прийнятті податкової декларації з будь-яких причин, не визначених цією статтею, податкова інспекція за місцем обліку платника податків зобовязана прийняти таку декларацію.

При цьому, відсутність закріплених в Податковому кодексі України наслідків подання платниками податків податкових декларацій в паперовій, а не електронній, формі, має трактуватися виключно на їх користь.

Так, згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу;

Також, відповідно до пункту 56.21 статті 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Крім того, стадія прийняття податкової декларації органом державної податкової служби є, по суті, формальним рівнем податкового контролю, під час якого працівник податкового органу здійснює візуальну перевірку декларації та її аналіз за формальними ознаками. При цьому підставою для невизнання податкової декларації податковою звітністю є такі дефекти її заповнення, які впливають на порядок адміністрування податку.

Пунктом 49.15 ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм пунктів 48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Як вбачається зі змісту листа №1664/10/10-13-11-02 від 11.08.2016, яким позивачу було відмовлено у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2016 року, останній не містить посилань на наявність будь-яких недоліків щодо заповнення вказаної податкової звітності, що у свою чергу, свідчить про дотримання ТОВ ВІТАПОЛІС вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті48 Податкового кодексу України.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що недодержання платником податків приписів пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі та надання такої звітності у паперовій формі, само по собі, не є підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, за умови наявності у поданих документах реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 ПК.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №810/1570/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Вітаполіс до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання незаконними і скасування рішень, зобовязання вчинити дії (номер рішення в ЄДРСР 75645190).

При цьому, суд звертає увагу на те, що положеннями Податкового кодексу України контролюючим органам взагалі не надано право привласнювати податковим деклараціям, поданим платниками податків, статус неподаткової звітності чи будь-який інший статус.

У той же час, відповідно до положень статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані, серед іншого, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, привласнивши поданій позивачем податковій декларації з податку на додану вартість за липень 2016 року статус неподаткової звітності, Києво-Святошинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області перевищила надані їй повноваження.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що позивач має можливість подавати податкову звітність з податку на додатку вартість в електронній формі відповідно до договору про визнання електронних документів № 2 від 14.01.2016, який був укладений між ТОВ Вітаполіс та контролюючим органом, та дія якого не призупинялася.

Так, судом встановлено, що 14.01.2016 між ТОВ ВІТАПОЛІС та ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було укладено договір про визнання електронних документів № 2 від 14.01.2016 (том 1, а.с.62-63).

Предметом даного договору, згідно з пунктом 1 договору є визнання податкових документів, поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису (далі ЕЦП) до органів ДФС засобами телекомунікаційного звязку або на електронних носіях, як оригіналу.

Згідно з пунктом 2 договору договір надає платнику податків можливість, а не зобовязує його подавати до органів ДФС податкові документи у електронному вигляді, якщо інше не передбачено законом.

Отже, даний договір регулює виключно відносини, що виникають між сторонами у разі подання позивачем податкових документів в електронній формі, а тому його дія не може бути поширена на випадки подання позивачем на власний розсуд податкової звітності у паперовій формі.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо помилковості висновків контролюючого органу про те, що подання платниками податків податкової декларації з податку на додану вартість у паперовій формі є підставою для відмови в її прийнятті.

При цьому, суд приймає до уваги надані позивачем пояснення щодо того, що електронна форма подання звітності не дозволяє платникові податків в повній мірі скористатися своїм правом, закріпленим пунктом 46.4 статті 46 Податкового кодексу України, на подання у довільній формі доповнення до податкової декларації, яке було оформлено ним листом № 185/16 від 10.08.2016.

Таким чином, враховуючи подання позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2016 року за встановленою формою, приймаючи до уваги те, що ця податкова звітність містить всі обов'язкові реквізити, відмова Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області у прийнятті податкової звітності є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 49.12 статті 49 Податкового кодексу України у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право: подати податкову декларацію та сплатити штраф у разі порушення строку її подання; оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Також, у позовній заяві позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що Києво-Святошинська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області у розумінні вимог чинного законодавства не є контролюючим органом, оскільки повноваження, організація та порядок діяльності податкового органу визначені не законом, а підзаконним нормативно-правовим актом, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, якою затверджено Положення про Державну фіскальну службу України, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

Функції контролюючих органів визначені у статті 191 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236 (далі Положення № 236), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення № 236 ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів.

Так, функції держаної податкової інспекції визначені статтею 191 Податкового кодексу України.

Також, наказом Державної фіскальної служби України від 13.04.2016 №314 затверджено Положення про Києво-Святошинську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області (том 2, а.с.167-173), відповідно до якого Києво-Святошинська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області є територіальним органом Державної фіскальної служби України, який підпорядкований ДФС та Головному управлінню ДФС у Київській області.

ОДПІ забезпечує реалізацію повноважень ДФС на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, що наділяє територіальні органи, у тому числі, Києво-Святошинську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області на прийняття у порядку статті 49 Податкового кодексу України податкової звітності платників податків.

При цьому, суд звертає увагу на те, що Податковий кодекс України не містить окремих норм, які визначають функції контролюючого органу, так і окремо функції державних податкових інспекцій, а тому, на думку суду, позиція позивача щодо відсутності у ДФС України та її територіальних органів статусу контролюючих органів є помилковою.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області від 11.08.2016 вих. №1664/10/10-13-11-02.

При цьому, суд зазначає, що при зверненні до суду позивачем були неправильно сформульовані позовні вимоги у вигляді визнання незаконним оскаржуваного рішення замість визнання його протиправним та скасування.

Так, згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною другою статті 245 КАС України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, оскільки рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про невизнання податкової декларації з податку на додану вартість ТОВ Вітаполіс за липень 2016 року від 10.08.2016 з реєстраційним номером НОМЕР_1 податковою звітністю, викладене у листі відповідача від 11.08.2016 вих. №1664/10/10-13-11-02, стосується прав конкретного платника податків, вказане рішення є індивідуальним актом та підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання його протиправним та скасування.

При цьому, неправильне словесне вираження позивачем способу захисту порушеного права не є підставою для відмови в його захисті, оскільки правомірність вимог позивача підтверджується матеріалами справи, а відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З урахуванням цього, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області від 11.08.2016 вих. №1664/10/10-13-11-02.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2016 року з додатками та доповненнями до неї ТОВ "Вітаполіс" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем документів від 10.08.2016, суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 ОСОБА_3 Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою ОСОБА_3 Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобовязати відповідача - субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з пунктом 49.13 статті 49 Податкового кодексу України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

З урахуванням тієї обставини, що подана позивачем до Києво-Святошинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2016 року відповідає вимогам статті 48 Податкового кодексу України, що під час розгляду справи не було спростовано відповідачем, а також враховуючи те, що оскаржуване рішення відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2016 року з додатками та доповненнями до неї ТОВ "Вітаполіс" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем документів від 10.08.2016

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували доводи позивача, не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем за заявлені вимоги було сплачено судовий збір на загальну суму 1600,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1399 від 28.02.2017 на суму 222,00 грн. та №1361 від 23.12.2016 на суму 1378,00 грн., оригінали яких наявні в матеріалах справи (том 1, а.с.3, 4).

Таким чином, враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1600,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Києво-Святошинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області.

У судовому засіданні 25.10.2018 були проголошені вступна та резолютивна частини рішення. Повний текст рішення складений та підписаний 06.11.2018, з урахуванням перебування судді у відпустці в період з 26.10.2018 по 05.11.2018.

Керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1.Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області від 11.08.2016 вих. №1664/10/10-13-11-02.

3. Зобов'язати Києво-Святошинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2016 року з додатками та доповненнями до неї ТОВ "Вітаполіс" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем документів від 10.08.2016.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» (ідентифікаційний код: 34439389, місцезнаходження: 08152, Київська обл., Києво-Святошинський район, місто Боярка, Територія Технікуму, будинок 16) судовий збір у сумі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Києво-Святошинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (ідентифікаційний код: 39471029, місцезнаходження:08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., м.Вишневе, вул.Ломоносова, буд.34).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 06.11.2018 р.

Суддя Кушнова А.О.