Справа № 0740/1027/18
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2018-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2018 року м. Ужгород№ 0740/1027/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: представник - ОСОБА_1,

відповідача: представник - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, в якому просить: 1) визнати протиправною та скасувати постанову Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 25.04.2018 р. про стягнення виконавчого збору у ВП №51443132; 2) визнати протиправною та скасувати постанову Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 27.04.2018 р. про відкриття виконавчого провадження ВП №56278988. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС в межах виконавчого провадження ВП №51443132 прийнято рішення про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_3 та відкрито виконавче провадження ВП №56278988 з його виконання. Вказані постанови вважає протиправними у звязку з тим, що виконавчий документ у виконавчому провадженні №51443132 повернутий стягувачу на його вимогу без виконання. Тому, оскільки з моменту відкриття виконавчого провадження та до його закінчення будь-які грошові кошти позивачем в добровільному порядку на користь стягувача не перераховувалися, а в примусовому порядку державним виконавцем не стягувалися, то у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, наведених в позовній заяві, та просив суд їх задовольнити.

В засідання суду представник відповідача проти задоволення позову заперечив, обґрунтовуючи обставинами, наведеними у відзиві №07-54/ від 22.10.2018 р. Зокрема, вважає, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 15.06.2018 р. з примусового виконання виконавчого листа №308/17114/13, виданого 20.05.2016 р., передбачено стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 297714,79 грн. та повідомлено боржника про стягнення такого в примусовому порядку у разі невиконання в наданий для самостійного виконання строк. Така постанова позивачем не оскаржувалася. Вважає, що державним виконавцем здійснювалися дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, зокрема, винесено постанову про опис та арешт майна боржника, що носить характер примусу та забороняє боржнику розпоряджатися майном і забезпечує виконання рішення.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на виконанні в Ужгородському міському відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі Ужгородський МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області) перебував виконавчий лист №308/17114/13 від 20.05.2016 р., виданий Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, згідно з яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3М.) та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість на загальну суму 2955487,01 грн., а також суму пені по 19788,98 грн. та 1872,00 грн. судового збору з кожного (виконавче провадження ВП №51443132).

25 квітня 2018 року, керуючись ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавчий збір», постановою державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ВП №51443132 прийнято рішення про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчий збір у розмірі 297714,79 грн.

27 квітня 2018 року за заявою стягувача постановою державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області виконавчий документ №308/17114/13 від 20.05.2016 р. повернуто стягувачу.

В подальшому постановою державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_2 від 27 квітня 2018 року ВП №56278988 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області, виданої 25 квітня 2018 року, якою з ОСОБА_3 стягнуто виконавчий збір у розмірі 297714,79 грн.

Вважаючи постанови державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області про стягнення виконавчого збору від 25.04.2018 р. та про відкриття виконавчого провадження від 27.04.2018 р. протиправними, з метою захисту своїх прав ОСОБА_3 звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VIII (далі Закон).

Так, ст. 1 даного Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до статті 10 Закону, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 27 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Разом з тим, нормами ч. 2 ст. 27 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Отже, зі змісту зазначених правових норм вбачається, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми.

Суд вважає, що для стягнення виконавчого збору необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення, і фактичне стягнення заборгованості. Зазначене узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 вересня 2018 року у справі №804/8289/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як заявляється позивачем та не спростовується відповідачем, сума заборгованості в примусовому порядку за виконавчим листом №308/17114/13 від 20.05.2016 р. на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» стягнута не була. Відповідач стверджує, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП №51443132 здійснювалися дії, спрямовані на примусове виконання зазначеного виконавчого листа, а саме, винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та про опис та арешт майна боржника, що носять характер примусу та забороняє боржнику розпоряджатися майном і забезпечує виконання рішення.

Однак суд вважає, що такі не є належними заходами примусового виконання рішень в розумінні норм ст. 10 Закону, оскільки не спричинили фактичного виконання рішення суду та стягнення заборгованості з боржника.

Суть примусового виконання рішень майнового характеру полягає у забезпеченні його виконання, а саме, в стягненні присуджених коштів на користь стягувача. Кінцевий результат таких дій проявляється саме у вилученні в боржника коштів, майна на користь стягувача.

Зазначений висновок суду підтверджується також правовою природою виконавчого збору, відповідно до якої таким є збір за примусове виконання рішення та становить 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Суд не може погодитися з позицією відповідача, що винесення постанов про відкриття виконавчого провадження та про опис та арешт майна боржника є достатніми заходами примусового характеру в розумінні ст. 10 Закону, оскільки з положень Закону вбачається, що звернення стягнення на кошти та майно боржника полягає не тільки в його арешті, але й у вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Зазначений висновок суду узгоджується також з суттю примусового виконання рішень.

Більше того, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 40 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

У звязку з чим, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору в межах виконавчого провадження ВП №51443132.

Тому, враховуючи безпідставність прийнятого державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження, фактичного виконання в примусовому порядку в якому не було, суд дійшов висновку про неправомірність такого, а отже, як наслідок, неправомірність постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаної постанови, а тому позовні вимоги щодо скасування таких є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідивши вищенаведені обставини справи крізь призму законодавчих актів, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню.

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88005, код ЄДРПОУ - 35045459) про визнання протиправними та скасування постанов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 25.04.2018 р. про стягнення виконавчого збору у ВП №51443132.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 27.04.2018 р. про відкриття виконавчого провадження ВП №56278988.

4. Стягнути з Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88005, код ЄДРПОУ - 35045459) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань 3681 грн. 95 коп. (Три тисячі шістсот вісімдесят одна грн. 95 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текс рішення виготовлено 02 листопада 2018 року.

СуддяОСОБА_5