Справа № 815/1195/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1195/18

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Кравченко К.В. , Вербицької Н.В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

представник апелянта - Погожого Д.В.

позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.07.2018р. по справі № 815/1195/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа Київський районний відділ у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування висновку від 19.01.2018 року, рішення від 19.01.2018 року № 339741, визнання незаконною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії,-

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

20 березня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

- скасувати висновок від 19.01.2018 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію та рішення від 19.01.2018 року за № 339741 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно громадянина та уродженця Республіки Білорусь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- визнати незаконною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо розгляду заяви громадянина та уродженця Республіки Білорусь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45 річного віку;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку з досягненням 45 річного віку.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин та уродженець Республіки Білорусь, прибув в Україну в 2005 році з метою реалізації професійної затребуваності. В період з 2005 року по 2012 рік позивач неодноразово отримував дозволи на тимчасове проживання в Україні, на підставі яких мав можливість проживати в Україні та працювати за фахом, сплачувати податки. 18.09.2017 року позивачем до Київського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області подано заяву про отримання (обмін, заміну) посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45 річного віку. До заяви позивачем були додані всі необхідні документи за переліком, в тому числі й оригінал посвідки. В зв'язку з порушенням строку для обміну посвідки позивачем оплачено штраф в сумі 850,00 грн. Не дочекавшись а ні відповіді, а ні отримання (обміну, заміни) посвідки, 23.01.2018 року позивач звернувся з другою заявою до Київського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з проханням надати (обмінену, замінену) посвідку на постійне проживання в Україні та надати інформацію - відповідь на його звернення від 18.09.2017 року. 08.02.2018 року на адресу позивача надійшов лист Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.01.2018 року та за № 5100.5.3-985/51.1-18, в якому його повідомлено про те, що 19.01.2018 року на підставі cт.12 Закону України «Про імміграцію» рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дозвіл на імміграцію в Україну йому скасовано, посвідку на постійне проживання на його ім'я визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню. У зв'язку із таким, йому необхідно звернутись до відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Буніна, 37 для сдачі посвідки на постійне проживання. До вказаного листа додане рішення ГУ ДМС України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 19.01.2018 року за №339741.

Позивач не погоджується з такою бездіяльністю відповідача та вважає, що висновок та рішення від 19.01.2018 року щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну належать до скасування.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши відзив, в якому зазначав, що після звернення ОСОБА_3 до ГУ ДМС України в Одеській області щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні по досягненню 45-річного віку було проведено додаткову перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну, відсутності підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки. В результаті перевірки матеріалів особової справи було встановлено, що підставою для надання дозволу на імміграцію зазначено те, що позивач постійно проживав на території України до 1990 року, тобто має право набуття громадянства України за територіальним походженням. 12.06.2012 року після розгляду матеріалів особової справи ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та 12.06.2012 року документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2. 14.06.2012 року згідно даної посвідки позивач був зареєстрований по АДРЕСА_2. В результаті розгляду заяви щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні по досягненню 45-річного віку було направлено запит до Березівського PC ГУ ДМС України в Одеській області щодо підтвердження або спростування факту постійного проживання батька позивача - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 в АДРЕСА_1 в період з 27 липня 1984 по 26 червня 1986 рік. Проведеною перевіркою діючої та архівної картотеки Березівського PC ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_7 зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Таким чином, позивач не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», надавши завідомо неправдиві відомості про постійне проживання його батька на території України, дозвіл на імміграцію отримав в порушення Закону України «Про імміграцію» та посвідкою на постійне проживання в Україні був документований безпідставно.

У відповіді на відзив позивач вказує, що за матеріалами особистої справи ОСОБА_3 вбачається, що було здійснено додаткову перевірку, а саме факт постійної реєстрації батька ОСОБА_3 за зазначеною адресою: АДРЕСА_1, в той час, як в момент звернення ОСОБА_3 31.05.2012 року з заявою про надання дозволу на імміграцію такі відомості перевірялися, про що зазначено відповідним штампом на заяві, на підставі чого прийнято висновок щодо надання дозволу на імміграцію від 12.06.2012 року та рішення про надання дозволу на імміграцію від 12.06.2012 року. Тільки 15.09.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області зробило запит до Березівського PC ГУ ДМС України в Одеській області. З відповіді Березівського PC ГУ ДМС України в Одеській області на запит ГУ ДМС України в Одеській області повідомлено, що перший запис у будинковій книзі зроблено у 1992 році, тому за період 1984-1986 p.p. відсутній запис про реєстрацію батька ОСОБА_3 за зазначеною адресою: АДРЕСА_1. Але, відповідно до Довідок виконкому Березівської міськради Одеської області № 1-12-433/№ 1-12-434 за травень 2012 року підтверджується постійна реєстрація батька ОСОБА_3 за зазначеною адресою: АДРЕСА_1, у період 1984-1986 p.p. і такі довідки не визнано недійсними.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Скасовано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.01.2018 року щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3. Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.01.2018 року № 339741 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо розгляду заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45 річного віку. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 у зв'язку з досягненням 45 річного віку. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2114,40 грн.

На вказане рішення Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржуване судове рішення, винести нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 прибув в Україну в 2005 році з метою реалізації професійної затребуваності. У період з 2005 року по 2012 рік він неодноразово отримував дозволи на тимчасове проживання в Україні, на підставі яких мав можливість проживати в Україні та працювати за фахом, сплачувати податки.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин та уродженець Республіки Білорусь, 31.05.2012 року звернувся до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію та надав відповідні документи для цього.

12.06.2012 року за результатами розгляду матеріалів ОСОБА_3, було надано дозвіл на імміграцію в Україну № 339741.

12.06.2012 року ОСОБА_3 був документований посвідкою на постійне проживання.

13.09.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в зв'язку з досягненням 45-ти річного віку.

В ході розгляду заяви ОСОБА_3 про обмін посвідки на постійне проживання в зв'язку з досягненням 45-ти річного віку співробітник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до п.4.5 розділу IV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, провів додаткову перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну, відсутності підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки. Під час проведення перевірки було направлено запит до Березівського PC ГУ ДМС України в Одеській області щодо підтвердження або спростування факту постійного проживання батька заявника ОСОБА_3 в АДРЕСА_1, в період з 27.07.1984 року по 26.06.1986 року. Проведеною перевіркою діючої та архівної картотеки Березівського PC ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Згідно будинкової книги по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 зареєстрованим з 1984 року по 1986 рік не значиться.

На підставі вказаних обставин Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийшло до висновку, що ОСОБА_3 не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», надавши завідомо неправдиві відомості про постійне проживання його батька на території України, дозвіл на імміграцію в Україну отримав в порушення Закону України «Про імміграцію» та посвідкою на постійне проживання в Україні був документований безпідставно.

За результатами проведеної перевірки 19.01.2018 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3, відповідно до якого, крім іншого, було скасовано повністю рішення відділу ГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 12.06.2012 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 та посвідку на постійне проживання в України серії НОМЕР_2 видану 12.06.2012 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.01.2018 року № 339741 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції суд виходив з того, що факт видачі в 2005 році дозволу на тимчасове проживання та в 2012 році посвідки на постійне проживання в Україні свідчить про те, що уповноваженими на те органами було неодноразово проведено перевірку та підстави для надання позивачу дозволу на імміграцію, будь-яких порушень виявлено не було. Оскільки підстав для скасування наданого дозволу на імміграцію у відповідача не було, тому його бездіяльність щодо розгляду заяви позивача про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45 річного віку є протиправною. З урахуванням зазначеного, суд вважав за необхідне зобов'язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу у зв'язку з досягненням 45 річного віку.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Крім того, відповідно до п.п. 21-24 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу відповідачем визначено п.6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» - надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Зокрема, відповідач визначає завідомо неправдивими відомостями про постійне проживання його батька, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 на території України.

Так, підставою для надання дозволу на імміграцію зазначено те, що заявник постійно проживав на території України до 1990 року, тобто має набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідач вказує, що згідно з діючою та архівною картотекою Березівського РС ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Згідно будинкової книги по АДРЕСА_1 вищезазначений громадян не значиться зареєстрованим з 1984 року по 1986 рік.

Разом з тим, суд звертає увагу, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію проводилась перевірка законності залишення на постійне проживання на території України та не виявлено підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, у зв'язку із чим 12 червня 2012 року прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію.

Проте, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

Так, відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в дозволи на імміграцію надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, будь-яких законних підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу не передбачено.

Відповідно до положень ст.76 Кодексу адміністративного судочинства України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, у матеріалах справи міститься копії справи про оформлення дозволу на імміграцію в Україну громадянину Білорусії ОСОБА_3, які додані представником відповідача до відзиву на позовну заяву.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 286, 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 08.11.2018 року.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н.В.