Справа № 826/799/17
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/799/17 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Євчук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач, ОСОБА_5, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України №494 о/с від 11.07.2016 року в частині звільнення полковника поліції, головного оперуповноваженого-інспектора Департаменту кримінальної розвідки ОСОБА_5 зі служби в поліції;

- поновити ОСОБА_5 на посаді головного оперуповноваженого-інспектора Департаменту кримінальної розвідки НП України;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_5 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11.07.2016 року по день фактичного поновлення на службі;

- допустити негайне виконання постанови.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_5 задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем - Національною поліцією України, - подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що при прийнятті рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, наявним у справі доказам, поданим відповідачем, не надано належної оцінки.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що позивач з 20 серпня 1994 року по 18 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ та на час звільнення мав спеціальне звання "полковник міліції".

На підставі заяви позивача від 07 листопада 2015 року, наказом Національної поліції України від 18 листопада 2015 року №207 о/с "По особовому складу Департаменту кримінальної розвідки" відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" ОСОБА_5 призначено на посаду головного оперуповноваженого-інспектора з присвоєнням спеціального звання "полковник поліції" (а.с. 13).

Наказом Національної поліції України від 11 липня 2016 року №494 о/с "По особовому складу" згідно з пунктом четвертим (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію України" з 11 липня 2016 року зі служби в поліції звільнено полковника поліції ОСОБА_5, головного оперуповноваженого-інспектора Департаменту кримінальної розвідки (а.с. 9).

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що позивача звільнено з займаної посади за відсутності законних підстав.

Даючи фактичну оцінку обставинам справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Приписи ст. 3 Закону визначають, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Зі змісту ст. 17 Закону випливає, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно ч. 1 ст. 49 вказаного Закону на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Частина 1 статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» регламентує, що призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону, відповідно до частини 1 якої призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 10 травня 2016 року було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України згідно з наказом Національної поліції України від 08.04.2016 №296 дск «Про затвердження штату апарату Національної поліції» (а.с. 46).

Положеннями ч. 2 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Колегія суддів наголошує, що доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин не застосовуються норми КЗпП України, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, є безпідставними, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України №21-8а15 від 17 лютого 2015 року.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про Національну поліцію», не врегульовано процедуру звільнення поліцейського, в зв'язку зі скороченням чисельності штату, то суди попередніх інстанцій обґрунтовано застосувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП України.

Так, у статті 3 КЗпП України закріплено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною 2 вищезазначеної статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У постанові від 19 січня 2016 року у справі №21-2225а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Тобто, у разі скорочення штатів, особі, посада якої скорочується, повинно бути запропоновано рівнозначну посаду, а у разі її відсутності - іншу посаду відповідно до її кваліфікації та досвіду роботи. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штатів.

З огляду на вказані норми права, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов'язаний був запропонувати позивачу вакантні посади з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків.

З матеріалів справи також вбачається, що наказом Національної поліції України від 08 квітня 2016 року №296 дск затверджено перелік змін у штатах апарату Національної поліції України, яким скорочені посади, в тому числі і посада, яку обіймав до звільнення позивач, а саме - головний оперуповноважений - інспектор Департаменту кримінальної розвідки.

При цьому згідно з новою структурою апарату Національної поліції України у ній присутній Департамент кримінальної розвідки.

Колегія суддів зазначає, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 07 лютого 2018 року №К/9901/2109/17.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що відповідач на надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували достовірну ліквідацію чи перетворення підрозділів Національної поліції України, що потягло б за собою скорочення штатів і посади, зокрема і посаду, яку займав позивач.

Крім того, апелянт, обґрунтовуючи свою позицію щодо скорочення посади, яку займав позивач, не надав штатний розклад, який існував до звільнення ОСОБА_5 та інформацію про кількість посад оперуповноважених, які не були зайняті на час його звільнення.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів факту скорочення посади позивача та неможливість його переведення на іншу вакантну посаду.

Крім того, відповідач звільнив ОСОБА_5 з порушенням прав працівників, які є єдиними годувальниками у сім'ї.

Так, суд першої інстанції встановив, що позивач має на утриманні: дружину - ОСОБА_6, яка відповідно до довідки №206 від 22 грудня 2016 року перебуває на обліку в Мукачівському міському центрі зайнятості (а.с.26); двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.28,29); матір - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом І групи згідно посвідчення серія НОМЕР_1 від 05 лютого 2009 року (а.с.31).

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

В постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 наголошено, що у регулювання проходження служби співробітниками органів внутрішніх справ пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Пунктам 1, 2 частини другої статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Крім того, у відповідності до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Про недопустимість звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу в період його тимчасової непрацездатності зазначив також Верховний Суд України у постанові від 01 жовтня 2013 року у справі №21-259а13.

Наявні у справі докази підтверджують, що у період з 05 липня 2017 року по 15 серпня 2017 року ОСОБА_5 був тимчасово непрацездатним та перебував на лікуванні у зв'язку зі хворобою, що підтверджується відповідною довідкою Центрального госпіталю МВС України від 15 серпня 2017 року (а.с.19).

Таким чином, оскільки відповідачем порушено порядок звільнення позивача з органів поліції у зв'язку із скороченням штатів, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу Національної поліції України від 11 липня 2016 року №494 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_5.

Згідно з пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки позивача звільнено з займаної посади за відсутності законних підстав, він підлягає поновленню на займаній посаді. У разі визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, також підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260)

Пунктом 1 розділу 1 Порядку № 260 визначено критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Відповідно до пункту 6 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 826/5655/16.

Суд першої інстанції задовільнив позовні вимоги в цій частині шляхом стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_5 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу без визначення чіткої суми, оскільки відповідачем до суду першої інстанції не було надано довідку про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_5.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що згідно п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати в мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача є стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу із зазначенням точного розміру виплати, періоду вимушеного прогулу та розрахунку розміру виплати. Тому в частині стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

10 жовтня 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду на виконання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року, якою у відповідача було витребувано довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_5 за останні два місяці перед звільненням, надійшла довідка №29/5-425 від 05.10.2018 року про грошове забезпечення ОСОБА_5 за період з 01.05.2016 року по 30.06.2016 року.

Так, згідно з вказаною довідкою, позивачеві було нараховано суму розміром 10 576, 80 грн. у червні 2016 року (30 днів).

Інші відомості щодо середньоденного доходу у матеріалах справи відсутні.

10 576,80 грн. / 30 = 352, 56 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_5 становить 352, 56 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу у період з 11.07.2016 до 15.06.2018 складає 704 календарних дні.

Відтак, сума середнього заробітку, який належить стягнути з відповідача складає 248 202, 24 грн. (352,56 грн х 704 календарних дні).

Тому, зважаючи на наведені розрахунки, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 248 202, 24 грн. за час вимушеного прогулу.

Отже, абз. 4 резолютивної частини рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення наступним чином: «Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_5 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 167 851,2 грн.»

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Заслухавши у судовому засідання доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково: необхідно змінити резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2018 року, виклавши абз. 4 у редакції, що відповідає обставинам справи, а у решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2018 року в його резолютивній частині змінити, викласти четвертий абзац в наступній редакції:

«Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_5 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 248 202, 24 грн. грн.».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 05.11.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма