Справа № 812/1604/18
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року справа №812/1604/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченка І.В., Шишова О.О., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року (повний текст складено 06 серпня 2018 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 812/1604/18 (суддя І інстанції Басова Н.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобовязати вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач 1), Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (відповідач - 2) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобовязати вчинити певні дії.

В уточненому позові позивач просила суд:

- визнати противоправними дії ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо рішення про зменшення розміру суми коштів - спадкового майна, які визначені рішенням Старобільського районного суду від 28.05.2018 по справі 431/944/18 про визнання за ОСОБА_1, код НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, права власності в порядку спадкування за законом - на нараховані, але не виплачені Пенсійним фондом України грошові кошти у розмірі 77232,91 грн., що належали померлому ОСОБА_3;

- зобов'язати ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України Луганської області вчинити певні дії, а саме виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину грошей у сумі 38 464,27 грн., які належать їй на праві спадщини за законом;

- визнати противоправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області з приводу не виплат зазначеної рішенням суду суми грошей, які входять до складу спадщини у розмірі 46560,67 грн.;

- зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області виплатити зазначену суму у розмірі 46560,67 грн.;

- стягнути солідарно з відповідачів судові витрати, а саме правової допомоги у розмірі 5000,00 грн., суму судового збору розмірі 2043,65 грн., а також моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. (а.с.33-37).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 05.01.2016 помер її батько ОСОБА_3. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, а саме: невиплачені кошти Пенсійним Фондом України та Фондом соціального страхування України у вигляді пенсії та регресних виплат за період з липня 2014 року по січень 2016 року.

У лютому 2018 року з метою вступу у спадщину вона звернулась через свого представника до приватного нотаріуса ОСОБА_2 районного нотаріального округу ОСОБА_4 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у звязку з цим нотаріусом була заведена спадкова справа №1/2018 та були направлені запити до відповідачів.

Відповідач 1 повідомив нотаріусу про розмір недоотриманої пенсії померлого, яка склала 77232,91грн.; відповідач 2 зазначив суму у розмірі 46560,67грн.

Постановою приватного нотаріуса №87/02.31 від 16.02.2018 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та розяснено право звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 28.03.2018 по справі №431/944/18 за нею визнано право власності у порядку спадкування за законом на нараховані, але невиплачені грошові кошти ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області у розмірі 77232,91грн. та Управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області у розмірі 46561,67грн.

Після набрання чинності цього рішення вона особисто звернулась до відповідачів з відповідними заявами про виплату визначених рішенням суду сум.

Відповідач 1 видав їй разове доручення №174193/16 від 08.05.2018 на суму 77232,91грн., однак в подальшому відкликав його та видав нове разове доручення №21 від 10.05.2018 на суму у розмірі 38464,27грн. Вказані кошти вона отримала 17.05.2018.

При цьому на її звернення відповідач 1 надав розяснення щодо зменшення суми виплати, посилаючись на те, що розрахунок недоотриманої пенсії проведений з дати її звернення 08.05.2018 по 08.05.2015, тобто за останні три роки з урахуванням дати смерті 05.01.2016.

Відповідач 2 зовсім не виплатив належні їй кошти, надавши відповідь про те, що суми соціальних виплат, які були нараховані, але не виплачені за минулий період, будуть виплачуватись на умовах окремого порядку, прийнятого майбутньому Кабінетом Міністрів України.

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав, у звязку з чим просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 812/1604/18 провадження у справі закрито, у звязку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржену ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом не були зясовані усі обставини, що мають значення для справи, у звязку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи, й як слід було неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України вказав: фраза встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін судом, встановленим законом у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з &?к;…&gс; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?л;…&? ;. Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи;

Субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб'єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина на майно, а саме недоотриману пенсію та регресні страхові виплати (а.с.70,72,81,83).

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 28.03.2018 по справі №431/944/18 за ОСОБА_1 визнано право власності у порядку спадкування за законом на нараховані, але не виплачені грошові кошти ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області у розмірі 77232,91грн., а також Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області у розмірі 46561,67грн. (а.с.17-18).

Позивачу ОСОБА_2 ОУПФУ було виплачено лише 38464,27грн. При цьому листом від 22.05.2018 № 117/Ш-14 відповідач 1 повідомив представника позивача, що ОСОБА_1 було виплачено недоотриману пенсію в розмірі 38464,27грн. за три роки згідно зі статтею 46 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування за період з 08.05.2018 по 08.05.2015. Розрахунок суми проводився з дати звернення позивача 08.05.2018 про виплату недотриманої пенсії (а.с.15).

Відповідач 2 взагалі не виплатив ОСОБА_1 суму недоотриманих страхових виплат, визначених рішенням суду, надавши відповідь 08.06.2018 №1624/04-1 щодо відсутності правового механізму, який би регулював здійснення таких виплат (а.с.41). У відзиві на позовну заяву також зазначив ще й про те, що підтвердженою для виплати є лише сума у розмірі 11691,85грн. за період з липня по листопад 2014 року. 34869,82грн. це сума виплати, яку необхідно донарахувати за період з 01.12.2014 по 05.01.2016 та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014.

Позивач не погодилася із такими діями відповідачів щодо невиплати визнаних за нею рішенням суду у порядку спадкування сум недоотриманої пенсії та страхових виплат батька та звернулася за захистом до суду.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 52 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім'ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім'ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім'ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім'ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім'ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України Про пенсійне забезпечення, де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв'язку з його смертю, передаються членам його сім'ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно з частиною десятою статті 47 Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV Про загальнообовязкове державне соціальне страхування належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що оскільки грошові кошти недоотриманих пенсії та соціальних виплат увійшли до спадкового майна, їх отримання регулюється цивільним законодавством.

А наявність рішення суду, яке набрало законної сили, і яким визнано право власності за позивачем в порядку спадкування за законом переводить послідуючі відносини з субєктами владних повноважень (ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області і Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області) в площину приватного права.

Виходячи з наведеного, не є публічно-правовим спір за участю суб'єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб'єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення її цивільних прав. В даному випадку існує спір про право цивільне, хоча однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами як цивільного, так і адміністративного права. У спірних правовідносинах у цьому випадку реалізується не публічний, а приватний інтерес.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Оскільки між позивачем та відповідачами виник приватний спір, який випливає не з публічно-правових, а із цивільних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов ОСОБА_1 слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 червня 2018 року по справі № 527/346/16-ц.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі.

Одночасно, суд розяснив позивачу, що вона не позбавлена права звернутися за захистом порушених прав в порядку цивільного судочинства.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У звязку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 812/1604/18 - залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 812/1604/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.А. Блохін

Судді І.В. Сіваченко

ОСОБА_5