Справа № 802/2052/17-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2018 року

Київ

справа №802/2052/17-а

адміністративне провадження №К/9901/34314/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018 (судді Совгира Д.І., Курко О.П., Полотнянко Ю.П.)

у справі № 802/2052/17-а

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління ДФС у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Вінницькій області), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.06.2017 № 4509-13.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2017 адміністративний позов задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018 скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2017 та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018 та залишити в силі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2017.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає оскаржуване судове рішення законним, обґрунтованим, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що площа будинку, яка визначена податковим органом, обчислена разом з господарськими будівлями. Обчислення податку на нерухоме майно (відмінне від земельної ділянки) з площі 610,3 кв.м. , як житлової нерухомості, суперечить вимогам статті 266 Податкового кодексу України. Крім того, податковим органом не було додано до податкового повідомлення-рішення розрахунку податкового зобов'язання.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з тих мотивів, що загальна житлова площа будинку позивача не перевищує 500 квадратних метри, відтак сума податку на нерухоме майно не повинна збільшуватись на 25000 грн.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з тих мотивів, що оскільки у власності позивача перебуває житловий будинок загальною площею 610,3 кв.м. відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 11.07.2013, то податковим органом правомірно нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає передчасними такі висновки судів попередніх інстанцій, виходячи з такого.

Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Це визначено підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України.

Об'єктом оподаткування податком є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктами 14.1.129 та 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти житлової нерухомості - це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки, а об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені законодавством до житлового фонду.

Житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.

Згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній у 2016 році) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно приписів абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 267 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку).

Зі змісту вказаних норм законодавства вбачається, що житловий будинок садибного типу може бути об'єктом оподаткування за правилами абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 267 Податкового кодексу України у випадку, якщо його загальна площа перевищує 500 квадратних метрів. При цьому, для порядку обчислення суми податку з таких об'єктів оподаткування береться загальна площа такого будинку, тобто сумарна площа житлових і підсобних приміщень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним управлінням ДФС у Вінницькій області 06.06.2017 сформовано податкове повідомлення-рішення № 4509-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 29204,97 грн. на підставі підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його до ДФС України.

Рішенням ДФС України від 05.10.2017 року № 13116/я/99-99-11-02-01-14 скаргу позивача залишено без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно технічного паспорта на однокімнатний (садибний) житловий будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2, загальна житлова площа будинку складає 386,3 кв.м., в тому числі площа житлових приміщень - 129,4 кв.м., площа допоміжних приміщень - 256,9 кв.м.

При цьому, судом зазначено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що загальна площа будинку позивача складає 610,3 кв.м., в тому числі житлова - 129,4 кв.м.

В той же час, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 11.07.2013 за ОСОБА_2 зареєстровано житловий будинок, з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 610,3 кв.м.

В касаційній скарзі позивач зазначила, що в процесі адміністративного оскарження нею було замовлено проведення технічної інвентаризації будинку, за наслідками якої 14.08.2017 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, в якому зазначено, що загальна площа будинку складає 386,3 м2.

Предметом доказування в даній справі є встановлення факту належності позивачу на праві власності об'єкту житлової нерухомості (житлового будинку), який може бути об'єктом оподаткування за правилами абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 267 Податкового кодексу України. При цьому, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи є суперечливими та такими, що не дають можливості суду касаційної інстанції перевірити правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права щодо спірних правовідносин. Зокрема, з рішень судів попередніх інстанцій неможливо достеменно встановити, яка загальна площа будинку, що належить позивачу, чи зменшувалася загальна площа такого житлового будинку та у якому періоді такі зміни відбулися. При цьому, на такі обставини посилалася позивачка, однак судами попередніх інстанцій таким доводам оцінки надано не було.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 350 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2017 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис) І.А. Васильєва
Судді: (підпис) С.С. Пасічник
(підпис) В.П. Юрченко