Справа № 913/52/2012
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2018 року

Київ

справа №913/52/2012

адміністративне провадження №К/9901/14408/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області третя особа ОСОБА_3 про визнання дій протиправними за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2016 року (у складі колегії суддів: Обрізка І.М., Левицької Н.Г., Сапіги В.П.),

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2011 року ОСОБА_2 звернулася із адміністративним позовом до Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування п. 6 рішення Перегінської селищної ради від 26.01.2006, п.п. 1 та 2 рішення Перегінської селищної ради № 75/09-2011 року від 10.11.2011; визнання незаконним акту земельно-узгоджувальної комісії Перегінської селищної ради Рожнятівського району від 07.11.2011 про встановлення межі між земельними ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що прийнятим рішенням, відповідач вчинив протиправні дії щодо порядку передачі у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_3 та порушив права та інтереси щодо користування земельною ділянкою, яка призначена для обслуговування належного позивачці житлового будинку та господарських будівель.

Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково, постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2015 року скасував та прийняв нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

Визнав неправомірними дії Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області щодо порушення порядку передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2

Визнав незаконним та скасував п. 6 рішення Перегінської селищної ради від 26.01.2006 про передачу у власність ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 земельної ділянки площею 0,08 га із них для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,08 га.

Визнав незаконним та скасував рішення п.п. 1, 2 Перегінської селищної ради № 75/09-2011 від 10.11.2011 про затвердження акту земельно-узгоджувальної комісії від 07.11.2011 та внесення змін в рішення сесії від 26.01.2006 п.6.

У частині визнання незаконним акту земельно-узгоджувальної комісії Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 07.11.2011 про встановлення межі між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 провадження у справі закрив.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив з того, що право власності на земельну ділянку в особи може виникнути лише після прийняття уповноваженим органом відповідного рішення, якому має передувати розробка та погодження проекту відведення земельної ділянки, однак такі документи в матеріалах справи відсутні.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2016 року ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернувся із касаційною скаргою, у якій просить таку скасувати і залишити в силі постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2015 року.

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що судом апеляційної інстанції не враховану ту обставину, що при переході права власності на придбане ОСОБА_3 будинковолодіння, до нього перейшло право на отримання у власність земельної ділянки, яка перебуває у законному користуванні попереднього власника у тих же розмірах. Земельна комісія склала Акт земельно-узгодженої комісії Перегінської селищної ради від 07.11.2011, при складанні та затвердженні цього Акта порушень земельного законодавства допущено не було. Отже, рішеннями сесії Перегінської селищної ради жодним чином не порушені права та законні інтереси ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 у якому зазначає, що рішення суду апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Касаційна скарга подана 07 липня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 913/52/2012, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Згідно з пунктом 4 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) касаційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 18 червня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 913/52/2012 та призначив її до розгляду ухвалою від 30 жовтня 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 31 жовтня 2018 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено те що, рішенням Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 26 січня 2006 року вирішено передати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Пунктом 1 рішення Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 10 листопада 2011 року № 75/09-2011р, затверджено акти земельно-узгоджувальної комісії від 07.11.2011 про надання дозволу ОСОБА_3 (АДРЕСА_3) виготовити державний акт на земельні ділянки по АДРЕСА_2 без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2

Пунктом 2 цього ж рішення внесено зміни у рішення сесії селищної ради від 26.01.2006 в частині уточнення площі земельної ділянки та надано дозвіл ОСОБА_3 (АДРЕСА_3) на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,032 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 та земельну ділянку «город по вул. Січових Стрільців» площею 0.0445 га для ведення особистого селянського господарства.

Актом земельно-узгоджувальної комісії Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 07.11.2011, запропоновано встановити межу між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та дати дозвіл ОСОБА_3 виготовити державний акт без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2016 року відповідає, а вимоги касаційної скарги є не обґрунтованими з огляду на наступне.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Статтею 12 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - ЗК) визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з положеннями частини шостої статті 118 ЗК громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною сьомою вказаної статті ЗК встановлено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до частини восьмої статті 118 ЗК розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія).

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Відповідно до частини дев'ятої статті 118 ЗК Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини десята, одинадцята статті 118 ЗК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Після отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суб'єкт владних повноважень приймає рішення про затвердження такого проекту та надання земельної ділянки у власність.

Таким чином, право власності на земельну ділянку в особи може виникнути лише після прийняття уповноваженим органом відповідного рішення, якому має передувати розробка, погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що сільською радою приймалися рішення щодо надання дозволу на розробку, погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3, яка оспорюваним рішенням була передана йому у власність.

Мотиви та доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач вимоги закону не дотримався, передачу у власність спірної земельної ділянки здійснив з порушенням вимог ст. 118 Земельного Кодексу України, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано прийняв рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

З наведеного, суд касаційної інстанції враховує, що підставами перегляду згідно з вимогами скаржника є виключно застосування судами норм матеріального права, спірні правовідносини виникли у 2011 році, судове рішення у цій справі набрало законної сили 06 червня 2016 року. Сторони не позбавлені права звертатись з іншими підставами та предметом позову до цивільного суду щодо спірної земельної ділянки.

Враховуючи принцип ефективного судового захисту та правової визначеності, судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2, є законним та обґрунтованим і скасуванню не підлягає.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним акту земельно-узгоджувальної комісії Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 07.11.2011 про встановлення межі між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що провадження у цій частині підлягає закриттю, оскільки оскаржуваний документ не є ні актом індивідуальної дії, ні нормативно-правовим актом, відтак юрисдикція адміністративних судів не поширюється на розгляд цієї позовної вимоги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанцій у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає рішення суду апеляційної інстанції без змін, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2016 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко