Справа № 826/10998/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 листопада 2018 року № 826/10998/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., при секретарі судового засідання Патук А.С.,

за участі:

від позивача: ОСОБА_1

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_2
доДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, в якому просив суд визнати протиправними (нечинними) та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07.06.2016:

- №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб» (код 11010500) на 688 250,63 грн. за основним платежем та на 172 062,66 грн. за штрафними санкціями;

- № , відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб» (код 11010101) на 510 грн.;

- № , відповідно до якого позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем «військовий збір» на 32 612,65 грн. за основним платежем та на 8 153,16 грн. за штрафними санкціями,

а також:

- вимогу про сплату боргу № ф 1306 від 07.06.2016, відповідно до якої від позивача вимагається сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 168 318,54 грн.,

- рішення № від 07.06.2016 про застосування штрафних санкцій у розмірі 16 831,85 грн. (щодо ЄСВ).

Позивач не погоджується з оскаржуваними рішеннями з підстав невірного застосування норм податкового законодавства та з питань нарахування та сплати ЄСВ, неврахування всіх обставин, що мали значення для формування законних та об'єктивних висновків акту перевірки.

Відповідач у запереченнях на позов (т.1., а.с. 162) заперечив проти позову з підстав, викладених в акті перевірки, зазначивши також, що обставини господарських операцій позивача встановлені вірно та до них вірно застосовані норми податкового законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.09.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.02.2018, скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.09.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 та направлено справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, автоматизованою системою документообігу суду визначено головуючим суддею у справі Кармазіна О.А.

Відповідно до ухвали від 03.04.2018 справу прийнято до провадження судді Кармазіна О.А. та вирішено розглядати справу за правилами загального провадження, у зв'язку з чим було призначено підготовче засідання в рамках підготовчого провадження.

У відповідача витребувані письмові пояснення до позовної заяви з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у Постанові від 27.02.2018, а також докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, обсяг яких деталізовано у вказаній ухвалі.

Позивачу також запропоновано надати суду всі наявні документи та пояснення, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у Постанові від 27.02.2018, які на думку позивача мають значення для розгляду даної справи та підтверджують доводи позивача, крім тих, що вже надані з позовною заявою, у т.ч. Книгу обліку доходів і витрат, доказів, що підтверджують зв'язок витрат із господарською діяльністю позивача, їх склад.

За результатами підготовчого засідання 03.05.2018 ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. У розгляді справи оголошувались перерви.

Під час розгляду справи ухвалою від 07.09.2018 в учасників справи витребувані додаткові докази по справі, які мають значення для правильного вирішення справи, перелік яких деталізовано у зазначеній ухвалі. Зокрема, у позивача витребувані: товарно-транспортні-накладні або інші документи на підтвердження фактичного здійснення позивачем перевезень та використання у зв'язку з цим пального; платіжні документи та первинні документи щодо придбання (оприбуткування) пального у період 2014-2015; всі угоди за відносинами з контрагентами, крім тих, що наявні в матеріалах справи, та первинні/платіжні документи до них; акти виконаних робіт (наданих послуг) за відносинами з контрагентами (щодо надання/придбання послуг).

Канцелярією суду 24.09.2018 зареєстровано клопотання позивача про залучення доказів до матеріалів справи із наданням семи томів первинних документів. Клопотання розглянуто у судовому засіданні 27.09.2018.

В контексті наведеного слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 1. ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З наведеного вбачається, що до справи залучаються докази на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення учасників та які мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, як з'ясовано у судовому засіданні 27.09.2018, представником позивача до канцелярії суду було подано, крім документів, зазначених у п. 1 клопотання, первинні та інші документи (п. 2 та п. 3 клопотання) суцільним порядком за всіма видами та епізодами діяльності позивача. Відповідно до пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні 27.09.2018 (протокол с/з від 27.09.2018), з'ясовано, що документи, які надані в оригіналах до клопотання без опису, не стосуються матеріалів справи, про що зазначив представник позивача. Всі документи які стосуються справи, за твердженням представника позивача, надано. У зв'язку з цим, на підставі ч. 4 ст. 73 КАС України та за згодою представника позивача йому повернуті вищезгадані оригінали документів у папках (за п. 2 та п. 3 клопотання) та представнику позивача запропоновано надати документи, які стосуються спірних операцій, епізодів відповідно до ухвали суду від 07.09.2018, але що не були надані.

03.10.2018 канцелярією суду на виконання ухвали від 07.09.2018 подано копію витягу з ЄДР та копії актів наданих послуг з ТОВ «Данон» (21 акт), з ПП «Санта Україна» (два акти).

У судове засідання 01.11.2018 представник відповідача, будучи належним чином повідомленим, не з'явився, будь-яких повідомлень про причини неприбуття не надав, як і доказів поважності причин неприбуття у судове засідання. Враховуючи наведене та на підставі приписів п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України, суд вирішив розглядати справу за наявними у матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 01.11.2018 проголошено вступну та резолютивні частини рішення суду (скорочене рішення суду).

Розглянувши подані докази, пояснення, надані представниками учасників справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві (далі також ДПІ) проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання вимог законодавства з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, виконання вимог іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо правильності нарахування, обчислення та сплати ЄСВ за той же період фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3).

За результатами перевірки складено акт перевірки від 11.05.2016 № 146/26-57-13-06/НОМЕР_3 (далі - Акт перевірки).

В матеріалах справи (т.1. а.с 158) наявна копія переліку документів, що надані позивачем під час перевірки.

Встановлено і учасниками справи не заперечується, що ФОП ОСОБА_2 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності 11.04.2006. Станом на час проведення перевірки позивач перебував на обліку в ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві з 10.07.2013 за № 16845.

Місцезнаходження СГД - АДРЕСА_1.

СГД використовує у своїй діяльності нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресом: АДРЕСА_2 та прибудинкову територію, яка (т.1., а.с. 25) використовується для стоянки автотранспортних засобів.

ФОП зареєстрований платником податку на додану вартість з 27.06.2013.

До основного виду діяльності відноситься - за кодом ВЕД 49.41 - вантажний автомобільний транспорт.

Позивач здійснював свою діяльність, перебуваючи на загальній системі оподаткування, обліку та звітності.

До перевірки не надавалось пояснення щодо залишків товарно-матеріальних цінностей.

Зазначається на стор. 7 Акту перевірки (т.1., а.с. 26), перевіркою своєчасності подання податкової звітності до ДПІ порушень не встановлено.

Відповідно до п. 2.2.1. Акту перевірки (т.1.,а.с. 26) та щодо перевірки правильності визначення доходу (обсягу виручки), перевіркою встановлено, що дохід формувався із сум коштів, які надходили на розрахункові рахунки у вигляді плати за транспортні та транспортно-експедиційні послуги.

Зазначено, що до перевірки надана Книга обліку доходів та витрат, яку ведуть ФОП , в якій відображено (оприбутковано) задекларований дохід.

Відповідно до перевірки виписок з банку про рух коштів по рахунка, як зазначається в Акті перевірки, сума коштів отриманих від здійснення підприємницької діяльності за 2015 складає 3 007 756,36 грн.

Зазначається в Акті перевірки, що на підставі руху коштів по розрахунковим рахункам, наданих до перевірки, в період з 01.01.2014 по 31.12.2015, з урахуванням відомостей з ЦБД ДРФО ДФС України, дохід склав:

2014 - задекларована сума доходу - 4 058 196,67 грн; фактична сума доходу - 4 058 196,67 грн.

2015 - задекларована суму доходу - 2 423 975,00 грн.; фактична сума доходу - 3 007 756,36 грн. Розбіжність - 583 781,36 грн. (надалі - «перший епізод»).

У взаємозв'язку з наведеним, в Акті перевірки ДПІ посилається на положення ст. 177 ПК України, п/п. 164.1.3., п. 164.3., п. 177.2. ПК України та приходить до висновку, що датою при формуванні доходу є дата фактичного надходження коштів на рахунок («касовий метод»).

У зв'язку з цим зазначено, що за даними перевірки на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 3 007 756,36 грн. за надані послуги перевезення. Основними контрагентами - замовниками послуг були ТОВ «Данон», ПП «Санта Україна», ТОВ «Сніжне Сяйво», ППКФ «Бізнес Груп», ТОВ «ТД Тана», ТОВ ГМБХ «Мальцайт», ТОВ «Айзберг Реклами», ТОВ «БМК Терра Фуд».

Зазначається надалі в Акті перевірки, що за даними податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015, сума доходу становить 2 051 448,08 грн. Виходячи з наведеного, перевіркою встановлено не включення до складу доходу за 2015 рік суми коштів 583 781,36 грн., які фактично надійшли на рахунок за надані послуги перевезення.

Відтак, встановлено в Акті перевірки, що в порушення п/п. 164.1.3., п. 164.3., п. 177.2. ПК України, занижено дохід (виручка) за 2015 рік у загальній сумі 583 781,36 грн., у зв'язку з не включенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахунковий рахунок за надані послуги перевезення.

Щодо визначення витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу (документально підтверджених), відповідні висновки сформульовані у п. 2.2.2. Акту перевірки.

В контексті наведеного ДПІ посилається на п. 177.2. ПК України та зазначає, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. ДПІ зазначає, що за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, згідно з розділом ІІІ та п. 177.4. ПК України. Посилаючись на п. 138.2. ПК України ДПІ зазначає, що витрати визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення витрат. ДПІ також зазначає, що перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу протягом 2015, наведений в п. 177.4. ПК України.

Склад задекларованих витрат визначений на стор. 9-10 Акту перевірки (т.1., а.с. 28) та визначено розмір - 833 103,55 грн.

Щодо невизнання ДПІ витрат на пальне (далі - «другий епізод»). В контексті наведеного ДПІ зазначає, що основними контрагентами позивача були (постачальники пального): ТОВ «ВОГ Рітейл», ТОВ «Укравіассервіс груп» та ТОВ «Технологічна Паливна компанія».

На підтвердження факту понесених витрат, як зазначається в Акті перевірки, пов'язаних з оплатою палива за період 2014 - 2015, позивач надав до перевірки виписки про рух коштів, договори, видаткові накладні та акти списання палива. Списання ПММ здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ з урахуванням норм втрат. Відповідно до актів списання палива, використано палива в 2014 на суму 2 374 525,89 грн., в 2015 - на суму 722 283,42 грн.

За результатами перевірки правильності формування витрат в частині придбання палива встановлено завищення ФОП витрат на загальну суму 2 160 043,48 грн., а саме: за 2014 - у сумі 942 258,22 грн., за 2015 - 1 219 799,26 грн., у зв'язку з включенням до складу витрат вартості пального, не використаного у підприємницькій діяльності.

Щодо невизнання ДПІ витрат з надання бухгалтерського супроводу (далі - «третій епізод»). Зазначається в Акті перевірки, що до складу витрат у 2015 році включено витрати за відносинами з ТОВ «Вінніком-Брейн» у сумі 21 570,00 грн. Між тим, на думку ДПІ, сплачені кошти включені до складу витрат в порушення п. 177.4. ПК України.

Щодо невизнання ДПІ витрат на страхування (надалі - «четвертий епізод»). Зазначається ДПІ, що до складу витрат за 2014-2015 включено витрати на страхування, оплачені ПАТ «УТСК» та ПАТ «СК Скайд» на загальну суму 11 932,88 грн., а саме: за 2014 - на суму 2 344,68 грн., за 2015 - 9 588,20 грн. В контексті наведеного ДПІ зазначає, що до перевірки не надано первинних документів, які підтверджують зв'язок витрат з господарською діяльністю, а саме: не надано договори, страхові полісі, що унеможливлює встановлення - які саме автомобілі були застраховані. Таким чином, за висновком ДПІ, вказані витрати не можуть бути враховані.

Щодо невизнання ДПІ витрат на мийку автомобілів (далі - «п'ятий епізод»). В Акті перевірки зазначається (т.1., а.с. 29), що до складу витрат за 2014 - 2015 включено витрати на мийку автомобілів ТОВ «Легіон-СМ» на загальну суму 11 525,00 грн., а саме: за 2014 - 5 475,00 грн., за 2015 - 6050 грн. До перевірки надано договір № 136 від 01.11.2013 про надання послуг з мийки та чищення автотранспорту. Передбачено договором, що перелік автомобілів зазначається в додатку № 2. Однак, до перевірки надано додаток № 2 до договору без переліку автомобілів. В актах виконаних робіт (наданих послуг) не зазначено автомобілі, які обслуговувались ТОВ «Легіон-СМ». Таким чином, на думку ДПІ, ці витрати не можуть бути зараховані, у зв'язку з неможливістю віднесення їх до витрат, фактично пов'язаних з господарською діяльністю.

Щодо невизнання ДПІ витрат на придбання запасних частин (далі - «шостий епізод»). В Акті перевірки зазначається, що позивачем придбавалися акумулятори, масло та запчастини для обслуговування автомобілів. Придбання здійснювалось у ТОВ «АТЛ», ПАТ «Київоблагротезпостач», ТОВ «Прайд ойл Груп», ТОВ «АМ-Технологія», ТОВ «ТЦ Анкомтех», ТОВ «ТПК «ОМЕГА-Автопоставка», ТОВ «Тера» та ПАТ «Атлант» (т.1., а.с. 30). Придбання здійснювалось у безготівковій формі та підтверджується видатковими накладними.

Також, згідно наданих до перевірки авансових звітів та фіскальних чеків позивач придбавав запчастини за готівку у ПАТ «Київоблагротехпостач» на загальну суму 16 936,48 грн., а саме: 2014 - 13512,23 грн., 2015 - 3 424,25 грн.

За період 2014-2015 до складу витрат включено витрати на придбання запасних частин, в загальній сумі 346 791,09 грн., 2014 - 97090,56 грн., 2015 - 249700,53 грн.

Однак, як зазначає ДПІ, до перевірки не надано актів виконаних робіт (із переліком робіт), та інших документів, які підтверджують встановлення запчастин на автомобілі, які безпосередньо використовувались у підприємницькій діяльності та пов'язані з отриманням прибутку. Зазначається, що позивач не використовує працю автомеханіка, автослюсарів, авто електрика, тощо, які б могли провести заміну запчастин.

Враховуючи викладене, ДПІ дійшла до висновку, що витрати на придбання автозапчастин у розмірі 346 791,09 грн. не можуть бути враховані, оскільки не можливо ідентифікувати для яких автомобілів придбані запасні частини і чи були встановлені на автомобілі, які позивач використовує у своїй діяльності.

Щодо невизнання ДПІ витрат на ремонт автомобілів (діла - «сьомий епізод»). Зазначається, що до складу витрат 2014 - 2015 включено надання послуг по ремонту автомобілів ПАТ «АТП Атлант» у загальній сумі 31 119,06 грн., а саме: по безготівковому розрахунку 2014 - 2 143,63 грн, за 2015 - 2 708,33 грн.; по готівковому розрахунку - 2014 - 8755,70 грн., за 2015 - 17 511,40 грн. До перевірки надано акти виконаних робіт по ремонту автомобілів Mersedes-Benz Vito д/н НОМЕР_4 та ремонту автомобіля д/з НОМЕР_5. Однак, згідно наданих до перевірки технічних паспортів та договорів оренди автомобілів, позивач не використовує у своїй діяльності вказані автомобілі. Таким чином, на думку ДПІ, витрати у сумі 31 119,06 грн., а саме: 2014 - 10 899,33 грн., за 2015 - 20 219,73 грн. не можуть бути зараховані до витрат, оскільки безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу.

Крім того, в контексті витрат на ремонт автомобілів (далі - «восьмий епізод»), ДПІ також зазначає, що до складу витрат за 2014 включено надання послуг по ремонту автомобілів ТОВ «ТіДіСі» у загальній сумі 1070,83 грн. Розрахунки проводились у безготівковій формі. До перевірки надано акти виконаних робіт по ремонту автомобілів. Однак, в актах не зазначено по яким автомобілям надавалися послуги. До перевірки не надано документів, які підтверджують, що послуги надані по автомобілям, які використовує позивач. Враховуючи наведене, за висновком ДПІ, вказані витрати не можуть бути враховані.

Щодо невизнання ДПІ витрат на інформаційні послуги (далі - «дев'ятий епізод»). Зазначається в Акті перевірки, що до складу витрат включені витрати за надання інформаційних послуг ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_4 у загальній сумі 3 174,16 грн., а саме: 2014 - 2 340,83 грн., 2015 - 833,33 грн. Однак, як зазначається в Акті перевірки, документального підтвердження витрат позивачем не надано. Таким чином, на думку ДПІ, в порушення п. 177.4. ПК України, позивачем включено до складу витрат кошти у сумі 3174,16 грн., а саме: 2014 - 2340,83 грн., 2015 - 833,33 грн. сплачені за інформаційні послуги, зв'язок яких з господарською діяльністю документально не підтверджено.

Щодо невизнання ДПІ інших витрат на придбання приладдя та матеріалів (далі - «десятий епізод»). ДПІ зазначає в Акті перевірки, що позивачем до складу витрат включені витрати на придбання: 25.04.2014 токарного станка у ТОВ «БМТ «Вектор» у сумі 298,97 грн., 03.10.2014 - шиномонтажного верстата та балансувального стенду у ТОВ «Автомеханіка» у сумі 16900,00 грн., 09.07.2015 - облицювальної деревинно-стружкової плити у ТОВ «Крона Лайн» у сумі 2 177,22 грн., 14.08.2015 - логгера у сумі 2773,33 грн., 06.11.2015 - оплата товарів ТОВ «Глобал-ІТ» у сумі 6193,17 грн. та 01.12.2015 лист металу у ТОВ «Метал Холдинг Трейд» у сумі 503,32 грн. Розрахунки проводились у безготівковій формі.

До перевірки не надано документів, які підтверджують використання в підприємницькій діяльності вищезазначених матеріалів та приладдя, та безпосередньо пов'язані з отриманням доходу. Отже, за висновком ДПІ, витрати на придбання вказаних матеріалів у сумі 28 846,00 грн., а саме: 2014 - 17 198,97 грн., 2015 - 11 647,03 грн., не можуть бути враховані у витратах, оскільки безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу.

Щодо включення до складу витрат ПДВ (далі - « 11 епізод»). В Акті перевірки зазначається, що за даними Книги обліку доходів і витрат, до складу витрат позивача включено суму сплаченого податку на додану вартість 23131,00 грн., а саме: 27.01.2014 - 2601,00 грн., 11.02.2014 - 3550,00 грн., 27.02.2014 - 2673,00 грн., 17.03.2014 - 2650,00 грн., 26.03.2014 - 3000,00 грн., 15.07.2015 - 1488,00 грн., 28.08.2015 - 1170,00 грн., 30.09.2015 - 2281,00 грн., 26.10.2015 - 2840,00 грн., 30.12.2015 - 878,00 грн.

ДПІ зазначає в Акті перевірки, що в порушення п/п. 139.1.6, п. 177.3. ПК України позивачем включено до витрат суму сплаченого податку на додану вартість.

Щодо невизнання ДПІ витрат на транспортно-експедиційне обслуговування (далі - « 12-й епізод»). ДПІ зазначає в Акті перевірки, що до складу витрат у 2014 році позивачем включено витрати у сумі 401 470,00 грн. за транспортно-експедиційне обслуговування ФОП ОСОБА_9 Зазначається у зв'язку з цим, що до перевірки надано договір субпідряду на транспортно-експедиторське обслуговування № 00102 від 01.02.2014. Згідно договору позивач є замовником, ФОП ОСОБА_9 - експедитором. Згідно договору експедитор зобов'язується організувати перевезення довіреного йому замовником вантажу до пункту призначення і передачу його особі, яка має на одержання вантажу. Обсяг перевезень зазначається у запиті замовника виконавцю. Перевезення здійснюється згідно заявки замовника. Експедитор зобов'язаний надати транспортні засоби в кількості, достатній для перевезення вантажу згідно заявки.

Зазначається у зв'язку з цим, що до перевірки надано акти виконаних робіт. Одночасно до перевірки надано договір оренди № 25/01/14 від 25.01.2014, відповідно до якого ОСОБА_2 орендує у ОСОБА_9 транспортні засоби: ГАЗ НОМЕР_6 та ГАЗ НОМЕР_7, на яких ФОП ОСОБА_9 в подальшому, надає послуги перевезення (згідно актів виконаних робіт (наданих послуг).

ДПІ зазначає, що в актах виконаних робіт зазначено перелік автомобілів, на яких здійснюється транспортні перевезення, серед яких автомобілі, які перебувають у власності чи використанні позивача.

Тобто, за висновком ДПІ, експедитор не виконав умови п. 5.1. договору, а саме перевезення вантажу здійснювалось не транспортом Експедитора (ФОП ОСОБА_9), а транспортом замовника ФОП ОСОБА_2 та не надано до перевірки заявки на перевезення, відповідно до яких можливо б було ідентифікувати - яким саме транспортом і за яким маршрутом надавалися послуги ФОП ОСОБА_9

Тобто, по суті, позиція ДПІ зводиться до того, що зазначені витрати не підтверджені належним чином.

Таким чином, за висновком ДПІ, витрати на ТЕО ФОП ОСОБА_9, понесені в 2014 у сумі 401 470,00 грн. не можуть бути враховані до складу витрат.

Окрім того (далі - « 13 епізод»), в контексті витрат на транспортно-експедиційні послуги («ТЕП»), в Акті перевірки (т.1., а.с. 32) зазначається, що до складу витрат у 2014 році ФОП ОСОБА_2 включено витрати у сумі 53 110 грн. на ТЕП ФОП ОСОБА_10

До перевірки надано договір субпідряду на транспортно-експедиторське обслуговування № 00103 від 01.02.2014, де позивач виступає замовником, а ФОП ОСОБА_10 - експедитором. Вказаний договір має аналогічні умови, що і вищезгаданий договір.

Однак, як по суті зазначає ДПІ, зазначені витрати не підтверджені належним чином, зокрема, деталізацією завдань.

Таким чином, на думку ДПІ, понесені витрати на ТЕП ФОП ОСОБА_10 не можуть бути враховані.

Щодо невизнання ДПІ витрат по перевезенню вантажу (далі - « 14 епізод»).

Зазначається ДПІ, що до складу витрат віднесені витрати, понесені на сплату транспортних послуг по перевезенню вантажу ТОВ «Логус Компані» у сумі 42330 грн. До перевірки надані акти, згідно яких не можливо встановити яким саме автомобілем і по якому маршруту здійснювалося надання послуг перевезення. Таким чином, витрати за 2015 рік у сумі 42330 грн. не можуть бути зараховані.

Таким чином, узагальнюючи, ДПІ зазначає в Акті перевірки, що відхилення суми витрат складає + 1547732,42 грн. за 2014 рік та за 2015 - 1590395,08 грн. Зазначається також, що в порушення п/п. 139.1.1., п/п. 139.1.9., п. 177.2., п. 177.3., п. 177.4. ПК України, перевіркою встановлено завищення витрат у загальній сумі 3 138 127,50 грн. у зв'язку з включенням до їх складу витрат, не підтверджених документально.

З урахуванням наведеного та щодо визначення оподатковуваного (чистого) доходу, відповідач у п. 2.2.3. Акту перевірки (т.1., а.с. 33) зазначає, що за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 позивач, перебуваючи на загальній системі оподаткування, задекларував чистий дохід у сумі 25 887,33 грн., у т.ч. за 2014 - 25 410,96 грн., за 2015 - 476,37 грн.

Згідно даних перевірки, сума чистого оподатковуваного доходу склала 1 573 143,38 грн. за 2014 рік та 2 174 652,81 грн. за 2015 рік.

Різниця між задекларованою та фактичною сумою чистого доходу за період 01.01.2014 по 31.12.2015 складає 3 721 908,86 грн., у т.ч. за 2014 - 1 547 732,42 грн. та за 2015 - 2 174 176,44 грн., яка виникла у зв'язку із встановленням порушень, викладених у п. 2.2.1. та п. 2.2. Акту перевірки.

З урахуванням положень п. 177.1., п. 167.1. ПК України (щодо ставки податку) ДПІ в Акті перевірки зазначає, що внаслідок вищезгаданих встановлених під час перевірки обставин занижено податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за період 2014 - 2015, на 688 250,63 грн., у т.ч. за 2014 - на 260 699,62 грн., за 2015 - 427 551,10 грн.

Щодо ПДФО при виплаті доходів громадянам (п. 2.3. Акту перевірки; т.1., а.с. 34). ДПІ зазначає, що перевіркою обов'язку щодо подання податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1 ДФ) встановлено порушення, а саме - при виплаті доходу ФОП ОСОБА_5 за надання інформаційних послуг, ФОП ОСОБА_8 за надання інформаційних послуг до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1 ДФ) не включав вищезгаданих осіб - підприємців.

Щодо ЄСВ (п. 2.4. Акту перевірки; т.1., а.с. 35). В Акті перевірки зазначається, що відповідно до податкової звітності та матеріалів перевірки при здійсненні підприємницької діяльності позивач використовував працю найманих працівників за цивільно-правовими угодами (в 1-2 кв. 2014 - 4 працівника, в 3-4 кв. 2014 - 3 працівники, в 1 кв. 2015 - 6 працівників, 2 кв. 2015 - 4 працівники; 3-4 кв. 2015 - 3 працівники). За період, який перевіряється, сплачено 28050,09 грн. ЄСВ з нарахованих сум виплачених за надані послуги за цивільно-правовими угодами.

Результати перевірки правильності нарахування ЄСВ наведені у таблиці № 12 (стор. 16 Акту перевірки; т.1., а.с. 35). Так, відхилення склало за 2014 - 83617,22 грн., за 2015 - 84701,31 грн., а всього 168318,54 грн.

Посилаючись на положення п. 5 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 7, п. 4 та п. 5 ч. 1 ст. 4, п. Закону № 2464-VI ДПІ зазначає, що базою нарахування ЄСВ, є сума доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід.

ДПІ зазначає, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу, що дорівнює за період 2014 - 2015 сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на місяць, за яким нараховується дохід.

Оскільки базою нарахування ЄСВ, як зазначає ДПІ, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб, то дані, зазначені в рядку 06 декларації про майновий стан і доходи мають збігатися з даними, зазначеними у звітності з єдиного внеску. Такі особи єдиний внесок мають нараховувати на суму, що визначається шляхом ділення річного чистого доходу (прибутку) на кількість календарних місяців, протягом яких він отриманий (на підставі Книги обліку доходів і витрат).

Надалі зазначається в Акті перевірки, що перевіркою встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу за 2014-2015 на загальну суму 450 168,68 грн., чим порушено вимоги абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI. Зазначається також, що згідно з п. 11 ст. 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 ч. 1 ст. 4 Закону, встановлюється у розмірі 34,7 % визначеної пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відтак, перевіркою встановлено заниження єдиного внеску, що підлягає сплаті, у загальній сумі 168 318,54 грн., у т.ч. за 2014 - 836617,22 грн., за 2015 - 84701,31 грн., чим порушено п. 4 ст. 4 розділу ІІ Закону.

Щодо військового збору (п. 3.2. Акту перевірки; т.1., а.с. 38). Зазначається в Акті перевірки, що перевіркою визначення бази оподаткування, нарахування та сплати військового збору встановлено, що за період з 03.08.2014 по 31.12.2015 базою оподаткування був нарахований дохід, виплачений від надання послуг за цивільно-правовими угодами. Згідно вимог п.п. 1.3. п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХІХ ПК України, об'єктом оподаткування є доходи, визначені ст. 163 ПК України, зокрема: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походженням в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Відповідно до вимог п.п. 1.3. п. 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХІХ ставка збору становить 1,5 % від об'єкта оподаткування. Перевіркою визначення оподатковуваного доходу встановлено заниження чистого доходу за 2015 в загальній сумі 2 174 176,44, внаслідок заниження доходу та завищення витрат на дану суму, що призвело до заниження військового збору за 2015, що підлягає сплаті до бюджету, на 32 612,65 грн.

Відтак, у розділі ІV Акту перевірки сформовано наступні узагальнені висновки, відповідно до яких позивачем, на думку ДПІ, допущено наступні порушення:

- п/п. 164.1.3., п. 164.3., п. 177.2. ПК України, а саме: заниження фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 доходу (виручки) за 2015 у загальній сумі 583 781,36 грн., у зв'язку з не включенням до складу доходу за 2015 сум коштів, які фактично надійшли на розрахунковий рахунок за надані послуги перевезення від замовників;

- п/п. 139.1.1., п. 177.2., п. 177.3, п. 177.4 ПК України - завищення витрат у загальній сумі 3 138 127,50 грн, у т.ч. за 2014 - 1 547 732,42 грн., за 2015 - 1 590 395,08 грн., у зв'язку з включенням до складу витрат, не підтверджених відповідними платіжними документами та не пов'язаних із провадженням підприємницької діяльності, та з безпосереднім отриманням доходу;

- п. 177.2. - заниження чистого оподатковуваного доходу за період 01.01.2014 - 31.12.2015 у сумі 3 721 908,86 грн., у т.ч. за 2014 - 1547732,42 грн., за 2015 - 2 174 176,44 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за період у загальній сумі 688 250,63 грн., в т.ч. за 2014 - 260 699,52 грн., за 2015 - 427 551,10 грн.;

- п. 4 ст. 4 Розділу ІІ Закону № 2464-VI - заниження єдиного внеску, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014-31.12.2015 у загальній сумі 168318,54 грн., у т.ч. за 2014 - на 83617,22 грн., за 2015 - 84 701,31 грн.;

- п.п. 1.2., п.п. 1.3. п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХІХ ПК України - заниження та не перерахування до бюджету військового збору за 2015 - 32 612,65 грн.;

- п/п. 49.18.2. ПК України, п/п. «б» п. 176.2. ПК України - до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. № 1-ДФ) при виплаті доходу фізичним особам-підприємцям не включав їх до податкового розрахунку.

Позиція позивача щодо висновків ДПІ, викладених в Акті перевірки.

Так, у позові позивач зазначає, що заниження чистого доходу, що підлягає оподаткуванню ПДФО від здійснення підприємницької діяльності, на думку ДПІ (п. 2.2.1. акту перевірки) виявилось у заниженні загального доходу за 2015 та завищенні витрат, пов'язаних із господарською діяльністю.

Посилаючись на положення п/п. 177.2. ПК України позивач, у той же час, зазначає, що кодексом чітко не визначається, з якого моменту мають бути враховані доходи від господарських операцій до загальних доходів: чи то з моменту надходження оплати (касовий метод), чи то з моменту надання послуг (метод першої події). П.п. 14.1.266 Кодексу (для цілей оподаткування), як зазначається у позові, визначає касовий метод, як метод податкового обліку, за яким дата виникнення податкових зобов'язань визначається як дата зарахування (отримання) коштів на банківський рахунок або дата отримання інших видів компенсації. Позивач зазначає, що контролюючий орган обрахував загальний дохід за 2015 за даними банківської виписки у сумі 3007756,36 грн., проти 2423975,00 грн., які позивач самостійно визначив у декларації. Як зазначає позивач, відхилення склало + 583 781,36 грн. («Перший епізод»).

В контексті наведеного позивач додає, що під час обліку загального доходу він використовував метод першої події, коли датою зарахування до складу доходів є подія, що відбулася раніше. Позивач наводить приклади отримання коштів у 2015 за надані у 2014 році послуги (т.1., а.с. 6). Позивач зазначає, що загалом на початку 2015 він отримав оплату у розмірі 658 564,50 грн. (без ПДВ), які включені до декларації за 2014 і не підлягають оподаткуванню у 2015. Позивач також вважає, що ДПІ невірно обрахований підсумок надходжень: 3007756,36 грн., проти надходжень, які розраховані позивачем по випискам із банку - 3616073,93 грн. з ПДВ (3013394,94 грн. без ПДВ). Таким чином, як зазначає позивач, загальні доходи у 2015 без ПДВ становлять 3013394,94 - 658564,50 = 2354830,44. Крім того, як зазначає позивач, до загального доходу позивачем були враховані суми наданих, але не оплачених послуг з перевезень.

Що стосується завищення витрат (п. 2.2.2. Акту перевірки), позивач, з посиланням на положення п. 177.4. ПК України зазначає, що ДПІ необґрунтовано зроблено висновок про завищення витрат на 2 160 043,48 грн. у зв'язку з включенням до складу витрат вартості придбаного пального («другий епізод»), але не використаного в підприємницькій діяльності. В контексті наведеного, крім іншого, позивач зазначає, що списання ПММ здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ з урахуванням норм втрат на підставі актів списання. Позивач вважає, що віднесення вартості ПММ до витрат є законним, відповідно до п/п. 177.4.1 ПК України, та обґрунтованим, оскільки ПММ використовувались для вантажних перевезень.

Крім того, позивач вважає безпідставними висновки ДПІ щодо начебто неправомірності віднесення позивачем до витрат - витрат на послуги з бухгалтерського супроводження від ТОВ «Вінком-Брейн» на суму 21570 грн. («третій епізод») Позивач зазначає, що послуги надавались у зв'язку з консультуванням позивача щодо правильного оформлення первинних документів, відображення операцій в обліку, складання податкової та фінансової звітності. Віднесення до витрат вартості послуг, як зазначає позивач, передбачено п/п. 177.4.4 ПК України.

Крім того, позивач вважає безпідставними висновки ДПІ щодо начебто неправомірного включення позивачем до витрат - витрат на страхування транспортних засобів у сумі 11 932,88 грн. («четвертий епізод»). Як зазначає позивач, вказані витрати документально підтверджуються.

Аналогічним чином позивач оцінює і висновки ДПІ щодо неправомірності віднесення до витрат - витрат щодо миття та чищення автомобіля у сумі 11 525,00 грн. («п'ятий епізод»), що пов'язано із здійсненням господарської діяльності.

Позивач також вважає безпідставними висновки ДПІ відносно неправомірності віднесення до витрат 346 791,09 грн., що складає вартість запасних частин, придбаних протягом 2014-2015 («шостий епізод»). Ці витрати, на думку позивача, окрім документів, зазначених в акті перевірки, підтверджуються копіями актів списання, які складалися по факту виконання робіт з ремонту автомобілів господарським способом (власними силами).

У позові також зазначається про необґрунтованість висновків ДПІ про неможливість зарахування до складу витрат вартості по ремонту автомобіля Mersedes-Benz Vito (НОМЕР_4) та автомобіля з держномером НОМЕР_5 ПАТ «Атлант» на загальну суму 31119,06 грн. («сьомий епізод»). Позивач зазначає, що перший автомобіль є його власністю і використовується у підприємницькій діяльності, а другий - орендований позивачем. Позивач зазначає, що необхідні документи надавались під час перевірки, але не були враховані ДПІ.

Крім того, позивач вважає безпідставними доводи ДПІ щодо необґрунтованості врахування ним у витратах у розмірі вартості послуг з шиномонтажу, що складало 1070,83 грн., які документально підтверджені («восьмий епізод»).

Аналогічно позивач не погоджується з висновками ДПІ щодо витрат у розмірі 3174,16 грн., що складає вартість інформаційних послуг, які за твердженням позивача є пов'язаними із здійсненням підприємницької діяльності та є підтвердженими («дев'ятий епізод»).

Позивач також вважає помилковими висновки ДПІ за «десятим епізодом» щодо неможливості віднесення до витрат вартості обладнання (вартості станка, верстата, балансувального стенду, облицювальної плити, логгера, листа металу та інших товарів) відповідно вартістю 298,97 грн., 16900 грн., 2177,22 грн., 2773,33 грн., 503,32 грн., 6193,17 грн. Позивач вважає ці витрати необхідними у його діяльності та такими, що документально підтверджуються.

Між тим, позивач вважає, що ДПІ незаконно встановлено порушення п/п. 139.1.6, п. 177.3 ПК України стосовно віднесення до складу витрат за 2014-2015 ПДВ у розмірі 23131,00 грн., перерахованого до бюджету (« 11 епізод»). Позивач вважає, що ст. 139 ПК України належить до розділу «Податок на прибуток підприємств» і не має відношення до спірних відносин, а п. 139.1.6. ПК України, як зазначає позивач, взагалі не існує. Позивач вважає, що вказані суми ПДВ обґрунтовано включені до витрат.

Відносно висновків ДПІ щодо формування позивачем витрат, позивач також наголошує на помилковості висновків ДПІ відносно відсутності підстав для формування позивачем витрат за рахунок вартості послуг транспортно-експедиційного обслуговування, наданих ФОП ОСОБА_9 у 2014 році у розмірі 401470 грн. (далі - « 12 епізод»). Позивач звертає увагу, що ДПІ помилково зазначила, що позивач орендує у вказаної особи ТЗ. Позивач зазначає, що автомобілі орендує ФОП ОСОБА_9 у ФОП ОСОБА_2 Наведене, як вважає позивач, призвело до неправильних висновків в Акті перевірки.

Позивач також зазначає про необґрунтованість висновків ДПІ про неможливість зарахування до складу витрат вартості транспортно-експедиційних послуг, наданих ФОП ОСОБА_10 за 2014 рік у розмірі 53110 грн. (« 13-й епізод»). На думку ДПІ до перевірки не надано заявок на перевезення, які б ідентифікували транспорт та маршрути. Проте, як зазначає позивач, до перевірки було надані акти, які містять необхідні відомості.

Крім того, позивач звертає увагу на необґрунтованість висновків ДПІ про неможливість зарахування до витрат вартості транспортних послуг, наданих ТОВ «Логус Компані» за 2015 у сумі 42330 грн. (« 14 епізод»). Позивач зазначає, що до перевірки були надані акти, які цілком конкретно визначають і перелік автомобілів, і маршрут перевезень.

На думку позивача, на стор. 14 акту перевірки ДПІ зробила неправомірне посилання на п/п. 139.1.1., п/п. 139.1.9. ПК України, оскільки ст. 139 ПКУ відноситься до розділу ІІІ ПКУ, який встановлює правове регулювання оподаткування прибутку підприємств, ця норма, на думку позивача, не має відношення до спірних правовідносин.

Продовжуючи, позивач зазначає, що у п. 2.2.3. Акту перевірки встановлено заниження позивачем оподатковуваного (чистого) доходу за 2014-2015 у загальній сумі 3 721 908,86 грн. Як зазначає позивач, ДПІ визначила причиною заниження чистого доходу завищенням витрат, хоча, на думку позивача, арифметичний підрахунок свідчить, що відхилення, на яке має бути донарахований чистий дохід та податок у 2015, складається із сум заниженого у цьому році загального доходу та завищення витрат.

Наведені висновки (п. 2.2.1.-2.2.3), як зазначає позивач складають основу ППР № від 07.06.2016 про збільшення грошового зобов'язання на 860 313,29 грн., яке позивач вважає таким, що підлягає скасуванню.

Що стосується нарахування штрафу 510 грн. (ППР № ) позивач зазначає, що на думку ДПІ позивач не включив до ф. 1ДФ відомості про ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_8 при виплаті доходу за надання інформаційних послуг. Такий висновок позивач вважає незаконним та необґрунтованим. В Акті перевірки, як вказує позивач, не зазначено конкретного періоду, у якому відбулось порушення. Зазначені відповідачем норми встановлюють загальні обов'язки та строки подання ф. 1ДФ. Контролюючим органом не наведено, якою нормою встановлено обов'язок включати доходи ФОП за надані інформпослуги до податкового розрахунку 1 ДФ. Водночас позивач посилається на п/п. 14.1.180, п. 18.1., п/п. 168.1.3. ПК України та зазначає, що вказані ФОП здійснюють діяльність за спрощеною системою оподаткування та сплатою єдиного податку. Відтак, позивач не вважає себе податковим агентом та не вбачає підстав для включення цих осіб до 1ДФ. При цьому, позивач звертає увагу, що у розрахунку штрафних санкцій ДПІ зазначено, що податковий розрахунок за 3 кв. 2013 подано 11.11.2014, а Актом перевірки взагалі не встановлено порушення строків подання звітності і цей розрахунок не входить до періоду, що перевірявся. Твердження щодо порушення строків подачі розрахунку за 3 кв. 2014 спростовуються квитанцією № 2 про прийняття звіту 08.11.2014. Таким чином, на думку позивача, це рішення підлягає скасуванню.

Відносно ЄСВ (п. 2.4. акту перевірки, стор.16-18), позивач вважає ці висновки незаконними та необґрунтованими, оскільки ДПІ застосувала не ті норми, які б мали бути застосовані до правовідносин із нарахування ЄСВ для фізичних осіб-підприємців. Позивач зазначив, що ДПІ визначила його платником згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, яка на думку позивача не застосовується до підприємців, які визначені у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону. Позивач зазначає, що перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходів, отриманих від здійснення нотаріальної діяльності, на які нараховуються єдиний внесок, встановлено заниження чистого доходу за 2014-2015 на суму 450168,68 грн. Позивач зазначає, що наведеній частині акту не йдеться про нього, а йдеться про нотаріуса. Позивач вважає, що твердження щодо співпадіння даних рядка 06 декларації з даними звітності по ЄСВ не мають законодавчого підґрунтя.

Позивач також зазначає, що оскільки оскаржує висновки акту перевірки щодо заниження ним (донарахування) чистого доходу за 2014-2015, вважає відповідні рішення ДПІ незаконними, то і висновки щодо нарахування ЄСВ також є необґрунтованими. Позивач додає, що у 2014 ЄСВ нарахований і сплачений за ставкою 34,7% на базу нарахування, що відповідає мінімальній заробітній платі, тобто мінімальний страховий внесок на місяць. У 2014 позивачем нарахований та сплачений ЄСВ у розмірі меншому від мінімального страхового внеску на місяць, проте, як зазначає позивач, ЄСВ у загальній сумі сплачено 5071,75 грн., що сумарно відповідає мінімальному місячному страховому внеску.

У сукупності вказані висновки ДПІ складають основу вимоги № ф 1306 та рішення про застосування санкцій. Позивач звертає увагу, що вимога не містить дати складання, відсутні інші відомості. При цьому, рішення має посилання на порушення п/п. 2. ч. 1 ст. 4, п/п. 1. ч. 2 ст. 6 та п/п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону, які на думку позивача його не стосуються. Враховуючи викладене, позивач вважає зазначені рішення незаконними.

Що стосується донарахування військового збору, позивач також вважає висновки ДПІ безпідставними, оскільки на його думку ДПІ застосувала норми п/п. 1.2., п/п. 1.3. п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХІХ Кодексу, які не містять приписів щодо військового збору. Позивач також звертає увагу на те, що в основу висновків ДПІ щодо військового збору покладено висновки цього ж Акту перевірки, яким ДПІ встановила заниження чистого доходу за 2015. Позивач зазначає, що оскільки він оскаржує висновки цього акту щодо донарахування чистого доходу за 2014-2015 та вважає їх незаконними і такими, що підлягають скасуванню, то і висновки щодо вказаних вище порушень також, на думку позивача, є необґрунтованими. Наведене висновки, як зазначає позивач, стали підставою для прийняття ППР від 07.06.2016, яке позивач просить скасувати.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Щодо висновків ДПІ за «Першим епізодом». Як вже зазначалося, ДПІ виходить з того, що на підставі руху коштів по розрахунковим рахункам, наданих до перевірки, в період з 01.01.2014 по 31.12.2015, з урахуванням відомостей з ЦБД ДРФО ДФС України, дохід склав: 2014 - задекларована сума доходу - 4 058 196,67 грн; фактична сума доходу - 4 058 196,67 грн.; 2015 - задекларована суму доходу - 2 423 975,00 грн.; фактична сума доходу - 3 007 756,36 грн. Розбіжність - 583 781,36 грн.

На думку ДПІ має місце заниження доходу (виручки) за 2015 рік у загальній сумі 583 781,36 грн., у зв'язку з не включенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахунковий рахунок за надані послуги перевезення.

ДПІ вважає, що датою при формуванні доходу є дата фактичного надходження коштів на рахунок («касовий метод»). Позивач вважає, що дохід формується виходячи з тієї події, що сталася раніше (за правилом «першої події»).

У додаткових поясненнях, наданих 25.04.2018 під час нового розгляду справи, позивач зазначив, що 06.01.2015 на рахунок надійшли кошти від ТОВ «Данон» (т.1., а.с. 54) за послуги перевезення, які надано у період 30.10.2014 - 30.11.2014. За висновком ДПІ, ці доходи мали бути відображені у 2015. Натомість, позивачем ці доходи враховано у 2014, що підтверджується, за твердженням позивача, записами у Книзі доходів і витрат (стор. 25-28).

За даним епізодом сторонами не спростовуються факти зарахування коштів на рахунок позивача як зазначено вище.

У взаємозв'язку з наведеним, слід зазначити, що оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування регламентовано положеннями ст. 177 ПК України.

Так, відповідно до п. 177.2. ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

З наведеної норми вбачається, що виручкою є плата, компенсація, одержані від контрагента за послуги, роботи, товари/продукцію.

Відповідно, суми у безготівковій формі зараховуються на рахунок, готівкові - оприбутковуються у касі.

Що стосується проведення розрахунків у негрошовій формі, слід зазначити, що господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у негрошовій формі в межах одного договору, в п/п. 14.1.10 ПКУ визначено як бартерна (товарообмінна) операція. Тобто, в оплату за поставлені, наприклад, послуги з перевезення, може бути отримано товар, продукція, що є розрахунком у негрошовій формі, що стосується і інших операцій, які не передбачають грошового розрахунку за поставлений товар (роботи, послуги).

Саме отримання виручки у грошовій чи негрошовій формі, а не факт поставки послуг/робіт, тобто застосування «касового методу», зумовлює формування загального оподатковуваного доходу у період отримання такого доходу.

У даному випадку, позивачем у 2015 році отримана виручка у грошовій формі у безготівковій формі, яка не включена до складу доходів, що однак, є порушенням вимог п. 177.2. ПК України.

Відтак, висновки ДПІ за «першим епізодом» є обґрунтованими та вірними по суті. Позивачем не доведено наявності помилок у математичних розрахунках та неправильного застосування відповідачем норм податкового законодавства до фактичних обставин.

Щодо висновків ДПІ за «другим епізодом» щодо невизнання витрат на пальне за відносинами з ТОВ «ВОГ Рітейл», ТОВ «Укравіассервіс груп» та ТОВ «Технологічна Паливна компанія». Як зазначалося вище, ДПІ становлено завищення витрат на загальну суму 2 160 043,48 грн., а саме: за 2014 - у сумі 942 258,22 грн., за 2015 - 1 219 799,26 грн., у зв'язку з включенням до складу витрат вартості пального, але не використаного у підприємницькій діяльності.

Позивач зазначає, що списання ПММ здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ з урахуванням норм втрат на підставі актів списання. Позивач вважає, що віднесення вартості ПММ до витрат є законним, відповідно до п/п. 177.4.1 ПК України, та обґрунтованим, оскільки ПММ використовувались для вантажних перевезень.

Відповідно до п. 177.2. ПК України (в редакції за період 2014 року) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.4. ПК України (в редакції у період 2014) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1. ПК України розділу ІІІ ПК України (в редакції у період 2014 року) витрати операційної діяльності визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 статті 138 ПК України.

Відповідно до п. 138.4. ПК України (щодо періоду 2014) витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Тобто, витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому ФОП відповідно до п. 177.2. ПК України отримав дохід (висновки суду за «першим епізодом» щодо застосування «касового методу») від реалізації, наприклад, послуг з перевезення у вигляді виручки у грошовій чи негрошовій формі.

Відповідно до п. 138.8. ПК України (щодо періоду 2014), крім іншого, передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до п. 138.2. ПК України (щодо періоду 2014) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З 2015 року перелік витрат визначений безпосередньо у п. 177.4. ПК України.

Враховуючи положення п. 177.4., п. 177.11. ПК України (в редакції у період 2015), пункту 1, п/п. 7 п. 6 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого наказом Міндоходів від 16.09.2013 № 481, слід також дійти висновку, що витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

У взаємозв'язку з наведеним, слід додати, що підпунктом 14.1.36 ПК України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Слід додати, що відповідно до п. 177.10. ПК України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 по цій справі дійшов правового висновку про те, що витрати, які використовується в господарській діяльності, вартість придбаних послуг мають бути прямо пов'язані з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг та безпосередньо пов'язані з отриманням доходу підприємця.

В контексті наведеного слід додати, що відповідно до п. 44.1 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п. 85.2 ПК України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

У даному випадку, як вже зазначалося із посиланням на Акт перевірки, який є носієм доказової інформації, ДПІ частково визнала витрати на пальне.

Так, зазначено, що відповідно до актів списання палива, використано палива в 2014 на суму 2 374 525,89 грн., в 2015 - на суму 722 283,42 грн. Однак, за результатами перевірки правильності формування витрат в частині придбання палива встановлено завищення ФОП витрат на загальну суму 2 160 043,48 грн., а саме: за 2014 - у сумі 942 258,22 грн., за 2015 - 1 219 799,26 грн., у зв'язку з включенням до складу витрат вартості пального, не використаного у підприємницькій діяльності.

До перевірки надано 19 актів списання пального (т.1, а.с. 158), до матеріалів справи - 21 копія актів (т.1, а.с. 72-92), тобто до перевірки не надано частини документів, що є підставою для застосування п. 44.6 ПК України, тобто вважати такими, що були відсутні на час формування податкової звітності.

У зв'язку з цим, слід зазначити, що само по собі складання актів про списання пального не є достатньою підставою для формування витрат, оскільки вказані акти не містять будь-якої відомостей та деталізації, які б пов'язували списане пальне з господарською діяльністю позивача.

Виходячи з наведених вище норм законодавства, а також положень ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) щодо визначення обов'язкових реквізитів первинного документу, зокрема, щодо зазначення змісту та обсягу операцій (в редакції на час формування даних обліку), слід дійти висновку, що первинні документи, які мають узагальнений характер, неконкретні за змістом, не є юридично значимими документами для цілей формування бухгалтерського та податкового обліку та, відповідно, не можуть враховуватися при формуванні податкових вигод. Такий висновок відповідає правовій позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній у постанові від 07.07.2011 р. (№ К-25801/08; номер рішення в ЄДРСР - 18257561).

Крім того, відповідно до розділу І Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України наказом від 14 жовтня 1997 р. № 363, товарно-транспортні накладні - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

У даному випадку на підтвердження витрат на пальне та на виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, під час розгляду справи так і не надано товарно-транспортних накладних, будь-яких інших взаємопов'язаних документів, які б, у взаємозв'язку з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затвердженими наказом Міністерством транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 (із змінами), приписами ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» (щодо підтвердження надання послуг) та в кореспонденції між собою, зумовлювали висновок про прямий та безпосередній зв'язок невизнаних ДПІ витрат на пальне з господарською діяльністю позивача (з транспортом позивача) щодо здійснення перевезень вантажів в межах комерційної діяльності позивача. Відсутність (ненадання) цих документів під час перевірки підтверджується і додатком № 2 до Акту перевірки (т.2 справи).

Враховуючи наведене у сукупності, а також те, що позивач перебував на загальній системі оподаткування, що покладає на нього обов'язки вести облік відповідно до обраної (загальної) системи оподаткування, суд приходить до висновку, що висновки ДПІ за даним епізодом є обґрунтованими та вірними по суті. Позивач у свою чергу та в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, не довів обставин, на які він посилається у позовній заяві щодо зв'язку вказаних витрат з господарською діяльністю позивача.

При цьому, судом враховується, що ухвалами від 29.07.2016, 03.04.2018 (п. 6 ухвали), 07.09.2018 (п. 2 ухвали) у позивача витребовувались ТТН та всі докази, матеріали, якими позивач обґрунтовує позов, у т.ч. з урахуванням висновків Верховного Суду, зокрема: докази, що підтверджують зв'язок витрат із господарською діяльністю позивача, їх склад та ін.

Щодо висновків ДПІ за «третім епізодом» (щодо невизнання витрат за 2015 на послуги з надання бухгалтерського супроводу за відносинами з ТОВ «Вінніком-Брейн» у сумі 21 570,00 грн.), слід зазначити, що у матеріалах справи (т.1, а.с. 149-152) наявна копія договору, яким передбачено надання позивачу послуг з ведення бухгалтерського та податкового обліку. Позивач зазначає, що вказані послуги були оплачені (т.1., а.с. 181), а у поясненнях від 25.04.2018 (т.2., а.с. 65) зазначається про складання актів та їх надання до матеріалів справи.

Між тим, не дивлячись на те, що розділом 4 договору передбачено складання актів виконаних робіт, копії зазначених актів, в яких би розкривався конкретний зміст наданих послуг, не додані до матеріалів справи, а відтак в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем не доведено перед судом обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Враховуючи те, що суд, як вже зазначалося, неодноразово витребовував у позивача докази на підтвердження зв'язку витрат з господарською діяльністю позивача, а також висновки суду щодо періоду та підстав визнання витрат (за другим епізодом), суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків Акту перевірки за цим епізодом та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень в частині, що ґрунтується на висновках ДПІ за даним епізодом.

Щодо висновків ДПІ відносно невизнання витрат на страхування («четвертий епізод»). Як зазначалося, ці висновки ґрунтуються на тому, що за відносинами з ПАТ «УТСК» та ПАТ «СК Скайд» до перевірки не надано первинних документів, які підтверджують зв'язок витрат з господарською діяльністю.

Як вже зазначалося, в силу вимог п. 44.1., п. 85.2 ПК України платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів; платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту; платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки.

У даному випадку позивачем не спростовується та супровідним (т.1., а.с. 158) підтверджується, що документи, пов'язані із страхуванням під час перевірки не подавалися, хоча це є очевидним обов'язком позивача. При цьому, в контексті положень п. 44.7 ПК України, відсутні докази того, що фіскальний орган відмовився їх прийняти до врахування у зв'язку з проведенням перевірки. Не надано також доказів подання вказаних документів після завершення перевірки в рамках подання заперечень на акт перевірки, що передбачено положеннями п. 44.7. ПК України. Крім того, відсутні докази вилучення у позивача первинних документів в рамках КПК України.

Більш того, в контексті положень п. 85.7. ПК України та в кореспонденції з приписами ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем не надано опису передачі первинних документів за цим епізодом відповідачу.

В контексті наведеного слід зазначити, що відповідно до п. 44.6. ПК України - у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Зміст наведених правових норм свідчить, що обов'язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов'язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці. Не надання таких документів нормами пункту 44.6. ПК України прирівнюється до їх відсутності. Єдине виключення при застосуванні правових наслідків ненадання платником податків на вимогу контролюючого органу зазначених вище документів становить їх відсутність внаслідок виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами.

Надання первинних документів згодом, у т.ч. під час розгляду справи у суді, не змінює статусу цих документів, як таких, що були відсутні на час формування даних звітності та їх надання згодом не має правових наслідків для цілей підтвердження правомірності формування спірних сум податкових вигод у відповідний податковий період.

Відтак, враховуючи висновки суду щодо періоду та підстав визнання витрат за «другим епізодом», суд вважає, що висновки ДПІ за даним епізодом є законними та обґрунтованими, витрати під час перевірки не підтверджені належними доказами.

Більш того, вже під час розгляду справи позивачем надано дві копії документів з назвою «акт» від 30.12.2014 та від 30.12.2015 за відносинами з ПАТ «УТСК» (т.1., а.с. 93-94), які, однак, не підписані з боку позивача, а відтак, відсутній обов'язковий реквізит, передбачений ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV (в редакції на час формування обліку), що у свою чергу свідчить про юридичну дефектність зазначених документів та неможливість їх врахування для цілей бухгалтерського та податкового обліку. Наведене спростовує доводи позивача щодо правомірного формування та обліку вказаних витрат. Само по собі відображення в Книзі обліку доходів і витрат певних показників, без їх підтвердження первинними документами, не може бути підставою для визнання відповідних витрат.

Щодо висновків ДПІ відносно невизнання витрат на мийку автомобілів. Доводи ДПІ, як вже зазначалося, ґрунтуються на тому, що до перевірки надано додаток № 2 до договору без переліку автомобілів; в актах виконаних робіт (наданих послуг) не зазначено автомобілі, які обслуговувались ТОВ «Легіон-СМ», у зв'язку з чим ці витрати не можуть бути зараховані як такі, що пов'язані з господарською діяльністю.

В контексті наведеного суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 79 КАС України докази суду надають учасники справи. Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов'язані подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Однак, в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1. ст. 77 КАС України, позивачем не надано під час розгляду справи копії договору, копії первинних та платіжних документів, які б підтверджували понесені витрати.

До матеріалів справи в якості додатку до договору з контрагентом, надано роздруківку таблиці з написами: «реєстр», «додаток до договору № 136 від 01.11.2013». Слід зазначити, що за загальним правилом будь-яка угода (додаткова угода, додаток до договору) такого роду підписується обома сторонами. У даному випадку, цей документ з назвою «додаток до договору» не підписаний з боку позивача. На копії цього документу наявний лише відтиск печатки ТОВ «Легіон-СМ» та підпис невідомої особи. Враховуючи наведене, вказаний документ не може вважатися юридично значимим первинним документом для цілей формування обліку, а відтак, враховуючи, що відповідні записи у Книзі обліку доходів і витрат мають значення лише у разі їх підтвердження, позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами правомірного формування вказаних витрат та не спростовано в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України висновки ДПІ за даним епізодом.

Слід додати, що у матеріалах справи відсутні докази того, що вказаний документ подавався під час проведення перевірки, у зв'язку з чим у цьому випадку застосовуються наслідки, передбачені п. 44.6. ПК України, а саме - вказаний документ вважається відсутнім на час формування в обліку витрат, а відтак, не може їх підтверджувати у зазначеному періоді.

При цьому, судом враховується неодноразове витребування судом у позивача первинних документів на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві.

Щодо висновків ДПІ за «шостим епізодом» відносно витрат на придбання запасних частин. ДПІ зазначає, про що вказано вище, що до перевірки не надано актів виконаних робіт (із переліком робіт), та інших документів, які підтверджують встановлення запчастин на автомобілі, які безпосередньо використовувались у підприємницькій діяльності та пов'язані з отриманням прибутку. Відтак, зазначені не можуть бути враховані, оскільки не можливо ідентифікувати для яких автомобілів придбані запасні частини і чи були встановлені на автомобілі, які позивач використовує у своїй діяльності.

Як вже зазначалося, витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому ФОП відповідно до п. 177.2. ПК України отримав дохід від реалізації, наприклад, послуг з перевезення у вигляді виручки у грошовій чи негрошовій, наприклад, товарній формі.

У даному випадку позивач під час розгляду справи надав лише копії актів про списання (т.1., а.с. 99 - 116). Акти містять визначення статті витрат - собівартість реалізованої продукції, робіт, послуг власного виробництва. Однак, жоден із наведених актів не містить інформації, яка б пов'язувала списані матеріальні цінності з автомобілями, які використовувались позивачем у його господарській діяльності. В цих актах відсутнє будь-яке посилання на державні номери автомобілів, які за твердженням позивача використовувались у його діяльності. З урахування змісту додатку № 2 до акту перевірки та положень п. 85.7. ПК України, відсутні докази того, що вказані акти за описом передавалися ДПІ під час проведення перевірки, у зв'язку з чим у цьому випадку застосовуються наслідки, передбачені п. 44.6. ПК України, а саме - зазначені документи вважаються відсутніми на час формування в обліку витрат та, відповідно, не можуть бути підставою для визнання витрат.

Більш того, позивачем, в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, не надано до матеріалів справи будь-яких первинних документів щодо придбання вказаних матеріальних цінностей, а відтак, в сукупності з вищевикладеним, не доведено перед судом правомірності формування вказаних витрат, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання висновків ДПІ протиправними.

Щодо висновків ДПІ за «сьомим епізодом» відносно витрат на ремонт автомобілів за відносинами з ПАТ «АТП Атлант». Як зазначалося, за висновком ДПІ позивач не використовує у своїй діяльності вказані автомобілі. Зокрема, йдеться про автомобілі Mersedes-Benz Vito д/н НОМЕР_4 та автомобіля д/з НОМЕР_5.

Слід зазначити, що у першому випадку власником за техпаспортом визначений ОСОБА_2, у другому - власником автомобіля визначений ОСОБА_11 (т.1., а.с. 117). Відносно використання останнього, позивач надав копію договору від 15.03.2014 № 15/03/14. У цьому договорі позивач виступає як фізична особа, хоча у договорі і згадується, що позивач має також статус підприємця (т.1, а.с. 118).

Під час розгляду справи не надано будь-яких доказів (первинних документів, ТТН) щодо безпосереднього використання вказаних автомобілів у господарській діяльності позивача, а відтак, в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України не спростовано висновків Акту перевірки за цим епізодом щодо безпідставності формування витрат.

Щодо висновків ДПІ за «восьмим епізодом» щодо невизнання витрат за 2014 рік вартості послуг по ремонту автомобілів за відносинами з ТОВ «ТіДіСі» у загальній сумі 1070,83 грн. ДПІ зазначає, що до перевірки не надано документів, які підтверджують, що послуги надані по автомобілям, які використовує позивач у підприємницькій діяльності.

Слід зазначити, що під час розгляду справи суду також не надано будь-яких доказів того, що послуги надавались (роботи виконувались) по автомобілям, які позивач використовує у господарській діяльності, а відтак, в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем не доведено обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позову та на спростування висновків Акту перевірки. Більш того, взагалі не надано первинних документів за цією операцією з придбання послуг, що вбачається і із змісту позову (т.1, а.с. 8, перший абзац). Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку про необґрунтованість чи протиправність зазначених висновків в Акті перевірки.

Щодо висновків ДПІ за «дев'ятим епізодом» що невизнання витрат на інформаційні послуги за відносинами з ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_4 у загальній сумі 3 174,16 грн.

До матеріалів справи в контексті наведеного надано лише три копії актів.

Так, надано копію акту, підписаного з ФОП ОСОБА_7 (т.1., а.с. 120), складеного 08.12.2014 у м. Луганськ, на суму 360 грн. Номенклатура послуг - «постачання онлайн-сервісів щодо вантажів і транспорту для перевезення». Крім того, надано копію акту від 03.11.2014, складеного з ФОП ОСОБА_4 на суму 570 грн. Номенклатура поставки - «оброблення даних та розміщення інформації на веб-вузлах за тендер данон». Надано також копію акту від 22.10.2015 з ФОП ОСОБА_8; номенклатура поставки - «хостінг та технічна підтримка (відстеження роботи сайта, усунення технічних складностей на рік».

Однак, в контексті вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», вказані акти не розкривають змісту цих послуг, не містять їх деталізації - у чому конкретно вони полягали. При цьому, відсутні будь-які відомості щодо наявності у позивача сайту та його використання у підприємницькій діяльності, як і не надано будь-яких доказів, як то - screenshot, щодо використання вказаних послуг, які б свідчили про використання позивачем певних інформаційних технологій чи ресурсів.

Таким чином, під час розгляду справи висновки ДПІ за даним епізодом в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України не спростовані.

Щодо висновків ДПІ за «десятим епізодом» щодо невизнання інших витрат стосовно придбання приладдя та матеріалів всього на суму 28 846,00 грн. Як вже зазначалося, позиція ДПІ полягає у тому, що до перевірки не надано документів, які підтверджують використання в підприємницькій діяльності вищезазначених матеріалів та приладдя, та доказів безпосередньо пов'язані з отриманням доходу.

На думку позивача, ці витрати обґрунтовані видами діяльності, отриманням та вищезгаданими актами списання.

У даному випадку, позивачем до матеріалів справи не надано первинних документів щодо придбання вказаних матеріалів та приладдя. Не надано також і будь-яких доказів використання вказаного обладнання/приладдя в межах господарської діяльності. Відносно посилання позивача на акти списання (т.1., а.с. 99 - 116), то, як вже зазначалося вище, вказані акти списання не містять інформації, яка б пов'язувала списані матеріальні цінності з конкретними автомобілями, які використовувались позивачем у його господарській діяльності. В цих актах, як вже зазначалося, відсутнє будь-яке посилання на державні номери автомобілів, які за твердженням позивача використовувались у його діяльності. Ці акти, як вже зазначалося, не подавалися під час проведення перевірки у зв'язку з чим у цьому випадку застосовуються наслідки, передбачені п. 44.6. ПК України. На підтвердження надання цих актів під час перевірки не надано опису, передбаченого п. 85.7. ПК України.

Відсутні також будь-які докази використання вказаного приладдя, обладнання найманими працівниками позивача відповідно до їх підготовки, як і використання обладнання залученими організаціями для цілей ремонту/обслуговування автомобілів позивача.

Відтак, за даним епізодом висновки ДПІ не спростовані.

Щодо висновків ДПІ з « 11 епізодом» відносно невизнання витрат у вигляді включеного до складу витрат ПДВ. Як вже зазначалося та зазначається позивачем (т.1, а.с. 8; т.2., а.с. 65), до Книги обліку доходів і витрат внесено записи про перерахування ПДВ до бюджету, які позивач вважає витратами.

В контексті наведеного слід зазначити, що відповідно до п. 177.3 ПК України, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Вказана норма діяла упродовж 2014 - 2015, що охоплені даною перевіркою.

Враховуючи вищевикладене, фізичні особи - підприємці, які працюють на загальній системі оподаткування та зареєстровані платниками ПДВ, що має місце у даному випадку, не мають права включати до складу витрат суми ПДВ, які сплачені до бюджету.

Виходячи з наведеного, висновки ДПІ за даним епізодом є законними та обґрунтованими. Доводи позивача щодо протилежного є помилковими в силу наведеного.

Щодо висновків ДПІ за « 12 епізодом» щодо невизнання витрат на транспортно-експедиційне обслуговування за відносинами з ФОП ОСОБА_9

Як вбачається з вищевикладеного, доводи позивача зводяться до того, що ФОП ОСОБА_9 в порядку субпідряду за відносинами з позивачем надавав послуги з транспортно-експедиційного обслуговування відносно виконання замовлень інших осіб, прийнятих позивачем, але виконання яких було доручено ФОП ОСОБА_9 позивачем. Витрати не визнаються по суті у зв'язку з відсутністю документів, які зазвичай супроводжують такого роду операції та підтверджують їх виконання.

Слід зазначити у зв'язку з цим, що відповідно до Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»: (1) транспортно-експедиторська діяльність, це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; (2) транспортно-експедиторська послуга, це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; (3) експедитор (транспортний експедитор), це суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування (стаття 1 Закону).

Згідно із ст. 9 цього Закону за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Істотними умовами договору транспортного експедирування, зокрема, є: (1) вид послуги експедитора; (2) вид та найменування вантажу; розмір плати експедитору; (3) пункти відправлення та призначення вантажу; (4) порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Відтак, наведеним вище Законом встановлено спеціальні правила щодо документального оформлення виконання такого роду операцій та істотні умови, тобто обов'язкові умови щодо змісту договору та, відповідно, первинних документів, які супроводжують такого роду операції.

Однак, у даному випадку, на підтвердження витрат та їх безпосереднього зв'язку з господарською діяльністю позивача, під час розгляду справи не надано: договорів та первинних документами за відносинами з третіми особами, які початково замовляли у позивача послуги з транспортно-експедиційного обслуговування та виконання яких надалі, за твердженням позивача, передоручалось ФОП ОСОБА_9 в порядку субпідряду.

Більш того, під час розгляду справи суду не надано для оцінки актів, складених за відносинами з ФОП ОСОБА_9, на які посилається позивач.

В контексті наведеного слід додати, що під час розгляду справи не надано документально підтверджених відомостей щодо маршрутів перевезень, найменування/типу вантажу, його ваги/кількості, пунктів відвантаження та пунктів розвантаження, як і не надано відомостей про вантажовідправників та вантажоотримувачів, власників вантажу та власне заявок на здійснення перевезень.

На відсутність таких відомостей під час перевірки зазначено і в Акті перевірки, який є носієм доказової інформації.

Не надано також і товарно-транспортних накладних, які, відповідно до положень вищезгаданого Закону, супроводжують виконання транспортно-експедиційних послуг, а також маршрутних листів.

Водночас, слід зазначити, що в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України судом неодноразово витребовувались у позивача докази на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, зокрема, останній раз - в ухвалі від 07.09.2018.

Враховуючи наведене, суд констатує відсутність належних та допустимих доказів, первинних документів, які є підставою для формування спірних сум витрат та, відповідно, суд приходить до висновку про безпідставність їх формування з боку позивача. Висновки ДПІ за даним епізодом є обґрунтованими та вірними по суті.

Що стосується висновків ДПІ за « 13-м епізодом» щодо невизнання витрат на транспортно-експедиційні послуги за відносинами з ФОП ОСОБА_10 у сумі 53 110 грн.

Як і у попередньому випадку, позивач стверджує про те, що вказаний контрагент в порядку субпідряду виконував послуги з транспортно-експедиторського обслуговування, які замовлялися у позивача іншими особами. Витрати не визнаються по суті у зв'язку з відсутністю підтверджень їх фактичного виконання, відсутністю документів, які зазвичай супроводжують такого роду операції.

Однак, як і у попередньому випадку, на підтвердження витрат та їх безпосереднього зв'язку з господарською діяльністю позивача, під час розгляду справи не надано: договорів та первинних документами за відносинами з третіми особами, які початково замовляли у позивача послуги з транспортно-експедиційного обслуговування та виконання яких надалі, за твердженням позивача, передоручалось ФОП ОСОБА_10 в порядку субпідряду.

Під час розгляду справи надано три копії актів (т.1., а.с. 126-128), складених з ФОП ОСОБА_10, однак, в контексті вищезгаданих вимог Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», як під час перевірки, так і під час розгляду справи не надано документально підтверджених відомостей щодо маршрутів перевезень, найменування/типу вантажу, пунктів відвантаження та пунктів розвантаження, як не надано відомостей і про вантажовідправників та вантажоотримувачів, власників вантажу та власне і заявок на здійснення перевезень.

Не надано також маршрутних листів, товарно-транспортних накладних, на які містяться посилання в актах та які, відповідно до положень вищезгаданого Закону, супроводжують виконання транспортно-експедиційних послуг. Ненадання ТТН під час перевірки підтверджується і змістом додатку № 2 до акту перевірки. Наявна в актах інформація є явно недостатньою для цілей врахування вказаних актів в обліку, як юридично значимих первинних документів.

Водночас, слід зазначити, що для цілей реалізації положень ч. 1 ст. 77 КАС України судом неодноразово витребовувались у позивача докази на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.

Враховуючи наведене, суд констатує відсутність належних та допустимих доказів, первинних документів, які є підставою для формування спірних сум витрат та, відповідно, суд приходить до висновку про безпідставність їх формування з боку позивача. Висновки ДПІ за даним епізодом є обґрунтованими та вірними по суті.

Щодо висновків ДПІ за 14-м епізодом відносно невизнання витрат по перевезенню вантажу по відносинам з ТОВ «Логус Компані» у сумі 42330 грн.

Доводи учасників є аналогічними, що і за попередніми епізодами.

Однак, як і у попередніх випадках, на підтвердження витрат та їх безпосереднього зв'язку з господарською діяльністю позивача, під час розгляду справи не надано: договорів та первинних документами за відносинами з третіми особами, які початково замовляли у позивача послуги з перевезення та виконання яких доручалось ТОВ «Логус Компані».

Під час розгляду справи надано копії трьох актів (т.1., а.с 129-131), складених з ТОВ «Логус Компані», однак, як під час перевірки, так і під час розгляду справи, не надано документально підтверджених відомостей щодо конкретизованих маршрутів перевезень, найменування/типу вантажу, пунктів відвантаження та пунктів розвантаження, як і не надано відомостей про вантажовідправників та вантажоотримувачів, власників вантажу та власне заявок на здійснення перевезень.

Не надано також маршрутних листів, товарно-транспортних накладних, на які містяться посилання в актах та які зазвичай супроводжують виконання перевезень. Наявна в актах інформація є явно недостатньою для цілей врахування вказаних актів в обліку, як юридично значимих документів. Само ж по собі відображення певних відомостей у Книзі обліку доходів і витрат, без їх документального підтвердження, не є підставою для визнання витрат.

Водночас, слід зазначити, що судом неодноразово витребовувались у позивача докази на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.

Враховуючи наведене, суд констатує відсутність належних та допустимих доказів, первинних документів, які є підставою для формування спірних сум витрат та, відповідно, суд приходить до висновку про безпідставність їх формування з боку позивача.

Висновки ДПІ за даним епізодом є обґрунтованими та вірними по суті.

Таким чином, підсумовуючи оцінку доводів ДПІ за вказаними вище епізодами та заперечень щодо них позивача, суд приходить до висновку, що висновки ДПІ щодо визначення чистого прибутку, тобто різниці між загальним оподатковуваним доходом (виручки у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаних з господарською діяльністю позивача - фізичної особи - підприємця, є законними та обґрунтованими, вірними по суті, а відтак, донарахування до сплати ПДФО є правомірним та відсутні підстави для скасування податкового повідомлення-рішення №, у т.ч. щодо штрафних санкцій, враховуючи правомірність донарахованого податку.

Що стосується висновків ДПІ, покладених в основу нарахування штрафу у розмірі 510 грн. за оскаржуваним ППР № .

Вказане рішення ґрунтується на порушенні п/п 49.18.2 ПК України, п/п. «б» п. 176.2. ПК України та обставинах не включення до ф. 1ДФ ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_8 при виплаті доходу за надання інформаційних послуг. Прийнято рішення згідно з п. 54.3. ПК України та відповідно п. 119.2. ПК України.

Відповідно до п/п. «б» п. 176.2. ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до п/п. 49.18.2 ПК України 49.18. податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Відповідно до п. 119.2. ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

У свою чергу, відповідно до п/п. 14.1.180. ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до п/п. 14.1.226. ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Слід зазначити, що відповідно до п/п. 165.1.36 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу.

Однак, відповідно до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Мінфіну України від 13 січня 2015 року № 4 сума винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) на користь фізичних осіб - підприємців, відображається у податковому розрахунку за ф. 1ДФ під ознакою доходу « 157» «Дохід, виплачений самозайнятій особі (підпункт 165.1.36 пункту 165.1 статті 165, статей 177 та 178 розділу IV Кодексу)». Те саме передбачалося Порядком, затвердженим наказом Міндоходів від 21.01.2014 № 49.

Тобто, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документа, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності, що у даному випадку не заперечується сторонами, податковий агент подає податковий розрахунок за формою N 1-ДФ де зазначає суму нарахованого і виплаченого доходу (п.п. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165, ст. 177 та 178 ПКУ) з ознакою доходу "157", проте податок на доходи фізичних осіб та військовий збір не утримує і не сплачує, оскільки відповідно до норм ПКУ фізична особа - підприємець здійснює оподаткування такого доходу самостійно.

Відтак, у даному випадку позивачу слід було включити відомості про вказаних контрагентів у Податковий розрахунок, що однак, не було виконано.

Що стосується посилання позивача на невизначеність періодів, щодо яких застосовано санкції, слід зазначити, що вказані періоди вказані у розрахунку (т.1., а.с. 15; на звороті).

Суд звертає увагу, що у даному випадку санкції застосовані не за порушення строків, відносно чого у позові містяться коментарі позивача з цього приводу.

Враховуючи наведене у сукупності, у суду відсутні підстави для висновку про протиправність ППР № , а відтак, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо стосується висновків ДПІ відносно донарахування зобов'язань з ЄСВ.

Слід зазначити, що як позивач, так і відповідач під час розгляду справи не заперечували, що позивач є платником єдиного внеску в рамках Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (п. 4 ч. 1 ст. 4; в редакції на час виникнення спірних відносин) та щодо його обов'язку за певних умов нараховувати та сплачувати єдиний внесок. Зокрема, на стор. 7 позову (т.1, а.с. 10) позивач зазначає, що є платником ЄСВ відповідно до наведеної вище норми. Сторонами також не заперечується правове регулювання вказаних відносин вищезгаданим Законом, зокрема: щодо нарахування єдиного внеску в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску (ч. 3 ст. 7 Закону), власне максимальної величини нарахування ЄСВ (п. 4 ч. 1. ст. 1); щодо розміру внеску (ч. 11 ст.8), на яку посилається ДПІ в Акті перевірки; щодо звітних періодів.

Відносно бази нарахування ЄСВ, ДПІ в Акті перевірки (т.1., а.с. 36) відтворює зміст абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону, хоча і посилається на стор. 17 Акту перевірки (т.1, а.с. 36) на абз. 1 ч. 2 ст. 7. Водночас, на стор. 18 Акту перевірки (т.1., а.с. 37) ДПІ посилається вірно - на положення абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону.

В контексті вищезгаданої описки ДПІ, слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 по даній справі дійшов до висновку, що застосування норми права полягає не тільки у посиланні на неї у тексті акту суб'єкта владних повноважень. Якщо з аналізу передумов прийняття та наслідків реалізації такого акту можливо встановити, якими положеннями законодавства фактично керувався суб'єкт владних повноважень, виходячи з цих обставин ним правильно по суті вчинені відповідні дії, окремі неточності у посиланнях на нормативно-правові акти не можуть бути підставою для визнання акту протиправним в цілому.

Відповідно до абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону ЄСВ нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 також зазначив, що збільшення грошового зобов'язання з військового збору та донарахування єдиного внеску є похідним від збільшення сум грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб. На цьому акцентують увагу і сторони, хоча доводи позивача ґрунтуються на правильному формуванні позивачем сум доходу для цілей нарахування ЄСВ, а доводи ДПІ зводяться до зворотного.

Однак, у даному випадку, виходячи з вищенаведених висновків суду, доводи та висновки ДПІ щодо формування загального оподатковуваного доходу, витрат, чистого доходу та щодо донарахування ПДФО є обґрунтованими та вірними по суті, а відтак, відносно визначення ЄСВ, у суду відсутні підстави для висновку про безпідставність визначення ДПІ бази нарахування ЄСВ та донарахованої суми ЄСВ з урахуванням дотримання рівня максимальної величини.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 вищезгаданого Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відтак, враховуючи те, що ДПІ вірно визначена сума ЄСВ, яка не була нарахована та сплачена позивачем, прийняття оскаржуваної вимоги є правомірним у зв'язку з чим відсутні підстави для її скасування.

Що стосується рішення про застосування штрафних санкцій від від 07.06.2016, слід зазначити, що вказане рішення є похідним від донарахування ЄСВ, тобто щодо визначення недоїмки, про що судом сформовано вищенаведені висновки.

Вказане рішення прийнято на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону, яким передбачено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску (ч. 14 ст. 25 Закону).

Відтак, враховуючи правомірність донарахування ЄСВ, є правомірним застосування штрафу відповідно до вищенаведеного шляхом прийняття оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для його скасування.

Щодо висновків ДПІ відносно військового збору. Позивач, крім іншого, зазначає, що висновки Акту перевірки обґрунтовані п.п. 1.2, 1.3 п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХІХ ПК України, однак, як зазначає позивач, у тому розділі відсутнє правове регулювання щодо військового збору.

Слід зазначити, що дійсно, правове регулювання відносно нарахування та сплати військового збору визначене у п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ ПК України. Однак, описка у нумерації розділу не є перешкодою для застосування до результатів діяльності позивача правового регулювання, визначеного п. 16-1 Підрозділу 10 саме розділу ХХ ПК України, оскільки в Акті перевірки (т.1., а.с. 38) відповідачем фактично відтворено саме положення п. 16-1 Підрозділу 10 саме Розділу ХХ ПК України.

Так, пунктом 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, який набрав чинності з 01.01.2015, передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу (п.1.1.). Позивачем, не заперечується те, що він є платником військового збору.

Об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) (п.п. 1.2 п. 16-1 підрозд. 10 розд. XX ПКУ).

Згідно з п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 ПКУ загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із ст. 177 ПКУ.

Об'єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 Кодексу).

Ставка збору складає 1,5% об'єкта оподаткування (п.п. 1.3 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПКУ).

Отже, фізичні особи - підприємці (крім тих що обрали спрощену систему) за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотки чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період.

У даному випадку, як вже зазначалося вище, сторони погоджуються та на наведене звернув увагу Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 по цій справі, що збільшення грошового зобов'язання, зокрема, з військового збору є похідним від збільшення сум грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, тобто залежать від правильності визначення об'єкта оподаткування (чистого доходу) - різниці між загальним річним оподатковуваним доходом (виручкою у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відтак, враховуючи вищенаведені висновки суду щодо правомірності визначення ДПІ загального доходу, витрат та чистого доходу за спірний період, суд не вбачає підстав для висновку щодо неправомірного чи необґрунтованого визначення ДПІ об'єкта оподаткування військовим збором. Враховуючи вимоги п. 123.1. ПК України, відповідно, відсутні також підстави для висновку про протиправність визначення штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для скасування податкового повідомлення-рішення №

Відтак, підсумовуючи все вищенаведене у сукупності щодо всіх оскаржуваних рішень, суд приходить до висновку, що всі оскаржувані рішення відповідають вимогам податкового законодавства. Досліджені та оцінені судом докази у справі вказують на обґрунтованість оскаржуваних рішень, які є вірними по суті.

Позивачем наведене не спростовано та не доведено зворотне.

При цьому, окремі описки, на які звертає увагу позивач, не спростовують фактичних обставин, встановлених судом, та відповідного правового регулювання спірних відносин відповідно до висновків суду у даній справі, не спростовують висновків про порушення податкового законодавства та не є підставою для скасування оскаржуваних рішень. Під час розгляду справи позивачем також не наведено детальних розрахунків, які б свідчили про арифметичні помилки у зв'язку з визначенням сум зобов'язань в оскаржуваних рішеннях.

У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відтак, з урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та, відповідно, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому, щодо судових витрат, слід зазначити, що виходячи з положень ст. 139 КАС України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати на користь позивача не відшкодовуються, а відтак, з урахуванням ч. 1. ст. 149 КАС України, підстав для відшкодування судових витрат у даному випадку немає.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3; адреса: АДРЕСА_1) до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві (код ЄДР 39513550; адреса: 03115, м. Київ, вул. Верховинна, 9) про: визнання протиправними (нечинними) та скасування податкових повідомлень - рішень від 07.06.2016: № , № , № , вимоги про сплату боргу № ф 1306 від 07.06.2016, рішення № від 07.06.2016, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін

Повний текст рішення суду складено та підписано 05.11.2018.