Справа № 804/4122/18
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2018 року м. Дніпросправа № 804/4122/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання

ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2018 року (головуючий суддя Тулянцева І.В.) в адміністративній справі

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Державного підприємства Науково-виробниче обєднання Павлоградський хімічний завод

про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі Позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» (далі Відповідач), в якому просило стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача суму адміністративно - господарських санкцій у розмірі 1 625 055,09 грн.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначив про те, що для Відповідача на 2017 рік норматив робочих місць для інвалідів було встановлено у кількості 52 робочих місць. Оскільки, на підприємстві в 2017 році кількість незайнятих робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, складало 14 одиниць, Відповідач повинен був до 17.04.2018 року самостійно сплатити адміністративно - господарські санкції у розмірі 1 625 055,09 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2018 року у задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» відмовлено (а.с.64-70, т.7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у повному обсязі виконано покладений на нього обовязок щодо працевлаштування інвалідів, дотримано існуючі правила здійснення господарської діяльності щодо забезпечення працевлаштування інвалідів та вжито всіх можливих заходів, спрямованих на забезпечення працевлаштування інвалідів на власне підприємство.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку (а.с.77-78, т.2).

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповноту зясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що оскільки, адміністративно-господарські санкції є альтернативним грошовим зобовязанням обовязку виконати норматив з працевлаштування осіб з інвалідністю, Відповідач за 14 робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та не зайнятих особами з інвалідністю, повинен був до 17.04.2018 року самостійно сплатити 1 625 055,09 грн. адміністративно - господарських санкцій.

30 жовтня 2018 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання позивача про розгляд справи за відсутності його представника.

31 жовтня 2018 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання Відповідача про перенесення судового засідання з огляду на перебування представника відповідача у відрядженні. Дослідивши зміст даного клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення через відсутність належних доказів, підтверджуючих підставу заявленого клопотання.

Відповідачем, у розумінні норм процесуального права, на адресу суду надано відзив на апеляційну скаргу, в котрому останній просить суд залишити вимоги скарги без задоволення з огляду на їх необгрунтованість та безпідставність, а рішення суду, як законне, залишити без змін.

Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення відсутні, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 04.04.2018 року Відповідач подав до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік (вх. №03-07/9390) Форми № 10-ПІ, в якому зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві становила 1307 осіб, з них кількість штатних працівників-інвалідів - 38 осіб, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 33 особи, середньорічна заробітна плата штатного працівника - 116075,40 грн., сума адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів 0 грн., фонд оплати праці штатних працівників складає 151710500,00 грн. за рік.

Згідно з розрахунком суми адміністративно-господарських санкцій, який наданий позивачем, кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідно до 4% нормативу складає - 52 особи, кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, складає 14 одиниць, тобто, сума адміністративно-господарських санкцій, виходячи із нормативу робочих місць для інвалідів, складає 1625055,09 грн., які не були сплачені у встановлені законом строки, що підтверджується Звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2017 рік (Форма № 10 ПІ).

Судом також встановлено, що на підприємстві працюють робітники, визнані медико-соціальною експертною комісією інвалідами і які можуть виконувати роботи в умовах звичайного виробництва. Інваліди виконують роботу і прийняті або переведені на ті робочі місця, які відповідають рекомендаціям МСЕК та індивідуальних програм реабілітації.

Наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році підтверджується штатними розписами структурних підрозділів підприємства.

Згідно матеріалів справи протягом 2017 року Відповідач надавав Павлоградському міськрайонному центру зайнятості Звіти про наявність вакансій, складені за Формою № 3-ПН, в яких зазначено потребу в працівниках-інвалідах, а також повідомляло про наявність актуальних вакантних робочих місць (в середньому 14-16 вакансій щомісячно), у тому числі для працевлаштування інвалідів за такими професіями: провідний інженер з охорони праці; провідний інженер конструктор; інженер технолог; електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування; старший комірник; медична сестра; бармен та інші.

При цьому, незважаючи на те, що в Звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік від 04.04.2018 року (вх. №03-07/9390 (Форми № 10-ПІ) відповідачем і було неправильно зазначено кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме, замість 52 осіб, вказано 33 особи, зазначене не вказує на порушення відповідачем обовязку створення робочих місць для інвалідів та їх працевлаштування, оскільки до Павлоградського міськрайонного центру зайнятості подавалась звітність (форми - № 3-ПН) протягом 2017 року про наявність, як мінімум, 14 вакансій, які можуть бути зайняті особами з інвалідністю.

Згідно з інформацією, наданою Павлоградським міськрайонним центром зайнятості від 22.06.2018 року (вих. № 814), в 2017 році на підприємство було направлено для працевлаштування 5 осіб з інвалідністю з числі безробітних, які були працевлаштовані. Відмов у працевлаштуванні безробітних осіб з числа інвалідів, не було.

Судом також встановлено, що Відповідач з власної ініціативи та з метою пошуку осіб з інвалідністю, які не зверталися в центр зайнятості, інформував населення про створені робочі місця через засоби масової інформації шляхом публікації об'яв про наявність вакансій на підприємстві.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно із ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Таким чином, за своєю правовою природою вказані штрафні санкції є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усі залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вбачається, що обов'язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб'єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

В той же час, обов'язок суб'єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, створенні умов праці та наданні інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів.

Нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому суб'єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем виконаний обов'язок, передбачений нормами чинного законодавства, зі створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відповідно, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, що обумовлює відсутність підстав для стягнення адміністративно-господарських санкцій.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 02 липня 2018 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2018 року у справі №804/4122/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та регулятивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 05 листопада 2018 р.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова