Справа № 335/10110/18
Суддя: Геєць Ю. В.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Геєць Ю.В.

за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області Прінь В.О.,

відповідача Сошиної С.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, головного спеціаліста Оріхівського районного сектору Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Сошиної Світлани Миколаївни про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України громадянки Російської Федерації, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_5 до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, головного спеціаліста Оріхівського районного сектору Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Сошиної С.М., в якому позивачка просить: визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Оріхівського районного сектору Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Сошиної С.М. № 5 від 28.10.2017 року про примусове повернення з України громадянки Російської Федерації ОСОБА_5. До позову додано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

У позові зазначила, що рішення про її примусове повернення з України не ґрунтується на вимогах закону, оскільки при його прийнятті посадовою особою не були дотримані положення ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». У тексті рішення не зазначено, які саме обставини, зазначені у ст. 26 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» стали підставою для прийняття рішення про її примусове повернення з України. Також зазначила, що вона прибула в Україну на законних підставах, оскільки в'їхала на територію України в 1996 році, будучи неповнолітньою, разом зі своєю матір'ю. З того часу вона постійно проживає в Україні, жодного разу не залишала територію України і не виїжджала не лише до Російської Федерації, а й до будь-якої іншої країни. Також зазначає, що зараз вона виховує малолітню дитину ОСОБА_8, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4. На момент прийняття рішення вона знаходилася у стані вагітності. Вважає, що повернення її до Російської Федерації неможливе з підстав, визначених ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_5 зазначила, що у самому рішенні про її примусове повернення було вказано, що рішення може бути оскаржено до суду. Проте в ньому не зазначено про порядок його оскарження, а ні строки, протягом якого необхідно подати скаргу. У зв'язку з тим, що вона проживає в сільській місцевості, вона не мала можливості отримати кваліфіковану правову допомогу, оскільки ніхто із адвокатів, які працюють в м. Оріхів не виявили бажання займатися вказаною справою через специфіку спору. Після народження дитини у квітні 2018 року вона увесь час приділяла дитині, тому не мала змоги виїхати до Запоріжжя, щоб знайти адвоката. Із наявних у неї загальних знать, вважала, що позов до суду можна подати протягом трьох років з дати винесення рішення.

Ухвалою суду від 31 серпня 2018 року позовну заяву прийнято суддею до провадження, відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ відповідно до ст. 288 КАС України.

07.09.2018 року Управління державної міграційної служби в Запорізькій області подало апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження по справі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, справу направлено для подальшого розгляду до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

У визначений ухвалою суду від 31.08.2018 року строк відповідачем Управлінням державної міграційної служби в Запорізькій області надано відзив, у якому зазначено про те, що Управління не вважає себе належним відповідачем по справі, оскільки відповідачем повинен бути Оріхівський районний сектор УДМС України в Запорізькій області. Окрім того у відзиві зазначено, що рішення про примусове повернення відповідачки за межі України є законним, оскільки ОСОБА_5 знаходилася на території України за паспортом громадянки Російської Федерації, термін дії якого сплив. Окрім того вона знаходиться на території України більше, ніж 90 днів з моменту перетину кордону, що свідчить про незаконність її перебування на території України. Термін перебування у 90 днів з моменту перетину кордону передбачений Угодою між урядом України та Російської Федерації, яка підписана 16.01.1997 року та набрала законної сили для України 10.03.1997 року. При винесенні рішення були дотримані положення Конституції України та іншого законодавства, в тому числі міжнародних договорів.

У судове засідання, призначене на 01 листопада 2018 року, з'явилися представник позивача - адвокат ОСОБА_1, представник Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Прінь В.О., головний спеціаліст Оріхівського районного сектору УДМС України в Запорізькій області Сошина С.М.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позов та заяву про поновлення строку звернення до суду. Суду пояснив, що оскаржуване рішення не відповідає встановленій формі, посадова особа, яка його прийняла, зазначивши, що воно може бути оскаржене в суді, не вказала строки та порядок такого оскарження, що, враховуючи проживання відповідачки у сільській місцевості, перебування її у стані вагітності, а в подальшому - необхідність здійснення догляду за новонародженою дитино, є поважною причиною пропуску звернення до адміністративного суду.

Також представник позивача пояснив, що рішення про примусове повернення з України ОСОБА_5 не відповідає вимогам закону, оскільки в ньому не зазначено, яка саме із визначених ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обставин, стала підставою для прийняття рішення про примусове повернення з України відповідачки.

Окрім того зазначив, що, на думку сторони позивача, ОСОБА_5 перебуває на території України на законних підставах, оскільки прибула в Україну в 1996 році, будучи неповнолітньою, разом з матір'ю. Тобто прибуття в Україну було не її особистим волевиявленням, а волевиявленням матері.

Згідно ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції, що діяла на момент прийняття рішення, іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 в'їхала на територію України на законних підставах у 1996 році, тобто до набранням чинності Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який набрав чинності у 2011 році, та до набранням чинності Угодою між урядом України та Російської Федерації (10.03.1997 року), то вищевказані норми до неї мають застосовуватися виключно в тих частинах, які усувають або полегшують її статус.

Окрім того 90-денний термін перебування ОСОБА_5 на території України з моменту перетину кордону сплив ще до набрання чинності Угоди між урядом України та Російської Федерації, тобто в даному випадку мова йде про зворотну дію нормативних актів у часі. Оскаржуване рішення не містить позиції сторони відповідача щодо дії у часті нормативних актів, які застосовані до ОСОБА_5

Також вважає, що примусове повернення ОСОБА_5 з України до Російської Федерації буде суперечити ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя.

Відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», який був прийнятий 18.01.2018 року, визнано факт військової агресії Російської Федерації щодо України.

На момент прийняття рішення ОСОБА_5 перебувала у стані вагітності, за кілька місяців перед пологами, що майже виключало можливість знайти роботу та мати засоби для існування; ОСОБА_5 не має на території Російської Федерації власного житла та родичів, у яких вона могла б оселитися і отримати реєстрацію місця проживання, щоб отримати медичне обслуговування на території Росії і нормально народити дитину, ці ж обставини не давали її можливість отримати внутрішній паспорт громадянки Російської Федерації; окрім того в побуті вона розмовляє українською мовою, внаслідок чого повернення до Російської Федерації становила пряму загрозу для неї та для її дитини, як для етнічної українки.

Представник відповідача Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Прінь В.О. позовні вимоги не визнала, пояснила, що не вважає Управління належним відповідачем по справі. На її думку, належним відповідачем по справі має бути Оріхівський районний сектор Головного управління державної міграційної служби в Запорізькій області, який, хоч і не є самостійною юридичною особою, проте діє на підставі Положення. Також зазначила, що вважає, що оскаржуване рішення винесене з дотриманням вимог законодавства, оскільки ОСОБА_5 знаходилася на території України по паспорту громадянки Російської Федерації, термін дії якого сплив, та перевищила визначений Угодою між урядом України та Російської Федерації строк перебування громадян Російської Федерації на території України, який становить 90 днів з моменту перетину кордону. Зазначила, що підставою для винесення рішення стала ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Початком строку незаконного перебування ОСОБА_5 на території України вона вважає момент неотримання нею паспорта громадянки Російської Федерації після досягнення ОСОБА_5 14-річного віку, яке мало місце у 2000 році.

Відповідач Сошина С.М. у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що копія рішення ОСОБА_5 була вручена в день його винесення. Підставою для винесення рішення стала ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і порушення ОСОБА_5 90-денного строку перебування на території України та те, що термін дії її паспорта сплив. Початком строку незаконного перебування ОСОБА_5 на території України вона також вважає момент неотримання нею паспорта громадянки Російської Федерації після досягнення ОСОБА_5 14-річного віку, яке мало місце у 2000 році.

Обидва відповідачі не заперечували проти того, що ОСОБА_5 в'їхала в Україну на законних підставах.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

Справа розглядалася судом в порядку, передбаченому положеннями ст. 288 КАС України.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що головним спеціалістом Оріхівського районного сектору Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Сошиною С.М. 28.10.2017 року прийняте рішення № 5 про примусове повернення за межі України громадянина РФ ОСОБА_5 та зобов'язано її покинути територію України у термін до 26.11.2017 року (а.с. 61-62).

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало порушення з боку позивача правил перебування іноземців в Україні, а саме встановлено, що ОСОБА_5 прибула на територію України в 1996 році разом з матір'ю громадянкою РФ ОСОБА_11 у малолітньому віці та проживала з нею до 2005 року. З 2005 року позивач проживає за різними адресами на території Запорізької області по закордонному паспорту громадянина РФ НОМЕР_1 виданий 02.02.2012 р. Г/К Росії, м. Харків, термін дії якого закінчився 02.02.2017 року.

Із вказаним рішенням позивач була ознайомлена 28.10.2017 року.

Судом встановлено, з довідки Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області № 891 від 27.08.2018 року, що позивач ОСОБА_5 прибула разом з матір'ю ОСОБА_11, 1957 року народження, з Хабаровського краю 30.10.1996 року та була зареєстрована і проживала до 2015 року за адресою АДРЕСА_1. В 2015 році вибула на проживання в с. Новопавлівка Оріхівського району Запорізької області (а.с. 29).

Крім того, з довідки Комунального закладу навчально-виховного комплексу „Перспектива" Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області № 34 від 27.08.2018 року вбачається, що ОСОБА_5 21.06.2003 року дійсно закінчила Юрківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Оріхівського району Запорізької області і отримала свідоцтво про базову середню освіту за номером НОМЕР_2 (а.с. 28).

Також з довідки виконавчого комітету № 1 Оріхівської міської ради від 27.08.2018 року № 272 встановлено, що ОСОБА_5 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 та має такий склад сім'ї: співмешканець ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Можливість прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни передбачена ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Вищевказана норма визначає, що примусове повернення іноземців за межі України здійснюється за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону.

Таким чином, суб'єктом прийняття рішення в розумінні вказаної норми є орган в цілому, внаслідок чого відповідачем по справі повинен бути орган, який прийняв рішення про примусове повернення.

Оріхівський сектор Управління державної міграційної служби в Запорізькій області не має статусу юридичної особи, а діє на підставі положення, яке, разом з тим, не долучено до матеріалів справи. З пояснень представника Управління, які були надані в судовому засіданні, вбачається, що Управління делегувало повноваження щодо прийняття оскаржуваного рішення районному сектору. Враховуючи, що управління не має статусу юридичної особи, суд приходить до висновку, що належним відповідачем по справі є Управління державної міграційної служби в Запорізькій області.

З наказу про призначення на посаду Сошиної С.М. вбачається, що вказаний наказ видано начальником Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, а не начальником сектору. Таким чином, вона перебуває у трудових відносинах саме з управлінням, а не з сектором, як відокремленим підрозділом, що також свідчить про те, що належним відповідачем по справі повинно бути саме управління.

Разом з тим, враховуючи те, що Сошина С.М. продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідачем, і саме нею прийняте оскаржуване рішення, її участь у справі в якості співвідповідача також є правомірною.

В ході розгляду справи було з'ясовано, що підставою прийняття оскаржуваного рішення, на думку відповідачів, було порушенням позивачкою вимог законодавства щодо іноземців та осіб без громадянства.

Вищевказана норма ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є бланкетною, тобто для її застосування у рішенні обов'язково повинно бути зазначено, яка сама норма законодавства щодо іноземців була порушена.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Таким чином, вищевказані норми чітко визначають, що повинні мати місце конкретні дії особи, спрямовані на порушення вимог закону.

Оскаржуване рішення не містить посилання на конкретну дію позивачки та не містить відомостей про те, яка норма законодавства порушена, що свідчить про його протиправність.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були прокладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Присутні в судовому засіданні представник Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області та Сошина С.М. не заперечували факт прибуття ОСОБА_5 на територію України на законних підставах.

У рішенні, що оскаржується, зазначено, що підставою для примусового повернення ОСОБА_5 за межі України є те, що вона перебуває на території України на підставі паспорта громадянки Російської Федерації, термін дії якого закінчився 02.02.2017 року.

Разом з тим, жоден з відповідачів не надав пояснення, яка саме норма права була порушена ОСОБА_5 та коли таке порушення мало місце. Не було надано відповідь і на питання про те, чи законним є примусове повернення особи внаслідок спливу дії паспорта, з урахуванням того, що ОСОБА_5 прибула на територію України не за вказаним документом, а по свідоцтву про народження на законних підставах.

Судом встановлено, і це визнається сторонами, що позивачка прибула на територію України до набрання чинності як Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» та до набрання чинності Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації.

Підстави перебування іноземців на території України визначені ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

ОСОБА_5 не належить до жодної з категорій осіб, які прямо зазначені в ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з тим, згідно ч. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Оскільки ОСОБА_5 прибула в Україну на законних підставах, то вона є особою, статус якої визначено ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналіз вищевказаних норм закону та відсутність обґрунтованої позиції відповідачів з цього приводу дає підстави зробити висновок про законність перебування ОСОБА_5 на території України та про обґрунтованість заявлених позивачкою позовних вимог.

Також у ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прямо зазначено, що у рішенні повинен бути зазначений порядок його оскарження.

У рішенні, яке було прийняте відносно ОСОБА_5, зазначено, що рішення може бути оскаржено в суді, проте конкретний порядок оскарження не вказаний.

Згідно ч. 6 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Станом на момент розгляду справи рішення про примусове повернення позивачки не виконане, тобто продовжує створювати наслідки для позивачки.

Враховуючи незазначення в самому рішенні порядку його оскарження, те, що на момент розгляду справи рішення суду не виконане, проживання позивачки в сільській місцевості, наявність у неї дитини віком до одного року, суд приходить до висновку про поважність причин попуску строку звернення до адміністративного суду і достатність підстав для його поновлення.

Статтею 31 Закону визначено перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що вирішення спірного питання неможливо без застосування засад, визначених цим законом, які передбачають дотримання основних прав і свобод людини.

Викладені в судовому засіданні доводи позивача свідчать про наявність в неї на території України сім'ї, що і є відповідною перешкодою для виїзду з території України.

Сім'єю є вона, її малолітній син, а також співмешканець. Крім того, син позивачки народився в Україні та є громадянином України. Поряд проживає її мати, яка має посвідку на постійне проживання в Україні.

В ході судового засідання було з'ясовано, що посадовим особам відповідача ці обставини відомі, проте, співробітниками ДМС це питання з необхідною ретельністю не досліджувалося.

Так, стаття 32 Конституції України вказує, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Право на повагу до приватного та сімейного життя передбачено і статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції, як міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, стаття 8 ЄКПЛ визначено, що кожен має право особи на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За автономним тлумачення Європейським Судом з прав людини терміна сімейне життя, за яким сімейне життя може існувати там, де між особами взагалі не існує жодних юридичних зв'язків. У справі «Elsholz проти Німеччини», рішення від 13.07.2000, заява 25735/94 Суд заявив, що «поняття сім'ї за статтею 8 не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв'язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відтак, відповідь на питання про те, чи становить певний зв'язок між особами сімейне життя, має даватися на основі фактів у кожній конкретній справі.

Норма про захист сімейного життя поширюється на пари, стосунки між дітьми та їхніми батьками і на стосунки між певними родичами. Стосовно цього Суд визнає, що стосунки між братами та сестрами, дядьками/тітками та небогами/небожами, а також між дідами/бабками та онуками можуть становити сімейне життя. Головним видом стосунків сімейного життя є стосунки між чоловіком та дружиною і між батьками та дитиною.

Так само, як і при розгляді стосунків між партнерами, оцінюючи можливість застосування захисту, передбаченого статтею 8, Суд бере до уваги фактичний стан справ та існуючі зв'язки, а не юридичні зв'язки між батьком/матір'ю та дитиною. Так, стосунки, захищені положеннями ст. 8, можуть також існувати між дитиною та небіологічною матір'ю/батьком або між дитиною та усиновлювачем.

Стосовно пар, що перебувають у шлюбі, та дітей, які народилися поза шлюбом, наявність сімейного життя не буде визнаною тільки у разі, якщо його відсутність доведена окремо. За обставин спільного проживання партнерів поза шлюбом, як правило, буде визнано існування сімейного життя між ними, а також між ними та їхніми дітьми.

Отже доводи відповідача щодо проживання позивача без родини за різними адресами викликають небезпідставні сумніви щодо відсутності, заявлених органом ДМС, сімейних зв'язків у відповідача на території України.

Встановлені в ході судового розгляду обставини справи свідчать про суттєві прогалини у роботі органів ДМС щодо перевірки наявності тісних сімейних зв'язків, наявність яких не може бути встановлена в ході розгляду цієї справи з огляду на необхідність встановлення фактів, які не відносяться до юрисдикції адміністративного суду, а також віднесення цієї справи до категорії термінових справ.

На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 19, 90, 241-246, 288 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_5 задовольнити.

Поновити ОСОБА_5 строк звернення до суду із адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, головного спеціаліста Оріхівського районного сектору Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Сошиної Світлани Миколаївни - про визнання протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Оріхівського районного сектору Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Сошиної Світлани Миколаївни № 5 від 28.10.2017 року про примусове повернення з України.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Оріхівського районного сектору Управління державної міграційної служби в Запорізькій області Сошиної Світлани Миколаївни № 5 від 28.10.2017 року про примусове повернення з України громадянки Російської Федерації ОСОБА_5.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційний адміністративний судсуду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю.В.Геєць