Справа № 826/9864/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9864/18 Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Державна фіскальна служба України, про скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач, Товариство з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій», звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 768 від 31 травня 2018 року про застосування спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності - до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності.

Одночасно позивачем до суду першої інстанції подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 768 від 31 травня 2018 року про застосування до Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності - до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2018 року у задоволенні заяви Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» про забезпечення адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, позивач вказує на те, що існує небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам до вирішення справи по суті.

17 жовтня 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 768 від 31 травня 2018 року визначено у 90-денний строк з дня набрання чинності цим наказом застосувати до позивача спеціальну санкцію - індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності

Необхідність вжиття заходів забезпечення адміністративного позову позивач обґрунтовує тим, що існує небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» до вирішення справи по суті. Зокрема, позивач зазначає, що у разі початку дії наказу до постановлення рішення у справі, захист його прав буде неефективним.

Суд першої інстанції у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову відмовив та зазначив, що позивачем не доведено наявність підстав для зупинення дії оскаржуваного наказу, а також, станом на час звернення позивача до суду першої інстанції, необхідність застосування заходів забезпечення позову відсутня.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено, крім іншого, щляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Колегія суддів звертає увагу, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність, зокрема, полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, суд у кожному випадку повинен встановити, виходячи з конкретних доказів, чи є хоча б одна з зазначених обставин у наведеній нормі, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Зі змісту заяви Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що позивач посилається на те, що дія санкції у виді режиму індивідуального ліцензування призведе до негативних наслідків в роботі підприємства, адже у більшості діяльність підприємства - це продаж продукції на експорт та закупівля сировини з-за кордону.

Відповідно до п. 2.1. Положення про порядок застосування до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб'єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженого Наказом Міністерства економіки України від 17 квітня 2000 року, індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності українських суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності та іноземних суб'єктів господарської діяльності передбачає здійснення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України індивідуального ліцензування кожної окремої зовнішньоекономічної операції певного виду зовнішньоекономічної діяльності, що зазначена в статті 4 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність».

Відтак, колегія суддів зазначає, що застосування такого виду санкцій як індивідуальний режим ліцензування, не перешкоджає здійсненню зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З матеріалів справи не вбачається достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову у такий спосіб та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивачів або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Більш того, такий спосіб забезпечення адміністративного позову є вирішенням справи по суті, без ухвалення постанови по справі, що виходить за межі мети інституту забезпечення позову, встановленої вимогами ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із заявою про забезпечення позову до суду першої інстанції у червні 2018 року (а.с. 20). Однак, за твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій», застосування спеціальних санкцій, визначених в оскаржуваному наказі, відбудеться з 29 серпня 2018 року.

Отже, вказана обставина засвідчує факт відсутності станом на час звернення позивача до суду першої інстанції з вищевказаним клопотанням необхідності застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 768 від 31 травня 2018 року.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2018 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст виготовлено 07.11.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма