Справа № 809/3409/14
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

06 листопада 2018 року

справа №809/3409/14

адміністративне провадження №К/9901/5610/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2015 року у складі судді Мигалюка Ю.В. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року у складі суддів Сапіги В.П., Левицької Н.Г., Обрізка І.М., у справі №809/3409/14, за позовом Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про стягнення заборгованості , -

У С Т А Н О В И В :

03 серпня 2015 року Державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат» (далі - Підприємство, платник податків, заявник, відповідач у справі) звернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із клопотанням про розстрочення виконання судового рішення, постанови цього суду від 30 квітня 2015 року, у справі за позовом Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську (далі - податковий орган, позивач у справі) до Підприємства про стягнення заборгованості в сумі 3 651 941, 83 грн.

20 серпня 2015 року ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року, у задоволені заяви Підприємства відмовлено з мотивів того, що заявником не наведено достатніх доказів для розстрочення виконання рішення суду відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що діяла на час вирішення спірного процесуального питання (до 15 грудня 2017 року).

28 грудня 2015 року Підприємством подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права відповідач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву Підприємства про розстрочення в повному обсязі.

22 січня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства, після усунення недоліків наведених в ухвалі цього суду від 28 грудня 2015 року, та витребувано справу №809/3409/15 із Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Заперечення або відзив податкового органу на касаційну скаргу Підприємства не надані, що не перешкоджає її розгляду по суті.

14 червня 2016 року справа №809/3498/14 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

18 січня 2018 року справа №809/3498/14 разом із матеріалами касаційного провадження К/9901/5610/18 передані до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що звертаючись до суду із заявою Підприємство необхідність розстрочення виконання судового рішення, а саме постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року у цій справі, мотивувало тим, що воно перебуває у складному економічному становищі, його майно є державною власністю та виконанням замовлення щодо потреб Збройних Сил України в умовах мобілізації.

На підтвердження заявленого клопотання Підприємством надано баланс підприємства за 2014 рік, звіт про фінансові результати за 2014 рік та І кв. 2015 року, довідку про сплату податків та зборів за 2014 рік та І квартал 2015 року.

Зазначені докази оцінені судами попередніх інстанцій як такі, що жодним чином не підтверджують доводів Підприємства щодо складного економічного становища та відсутність фінансових ресурсів для виконання судового рішення та взагалі не є належними доказами на підтвердження саме цих обставин, з посиланням на положення частини 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою певні обставини мають бути підтверджені певними доказами.

Доводи заявника клопотання про те, що його майно є державною власністю, а також його посилання на необхідність забезпечення потреб Збройних Сил України в умовах мобілізації, апеляційний суд вважає необґрунтованими і безпідставними, оскільки такі обставини не звільняють підприємство від обов'язку щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, та не виключають можливості його виконання, а лише підтверджують, що підприємство є діючим підприємством.

Суд апеляційної інстанції також не приймає покликання відповідача на наказ Міністерства оборони України від 03 грудня 2014 року за № 864 щодо виконання державного оборонного замовлення в умовах мобілізації .

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що в даному випадку відсутні належні та необхідні правові підстави, передбачені частиною першою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України та постанови Кабінету Міністрів України №1235 від 27 грудня 2010 року, для задоволення заяви підприємства про розстрочення на 10 років виконання судового рішення.

Здійснюючи касаційний перегляд процесуального питання у справі, Суд вважає за необхідне звернутися до положень наступних норм.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Стаття 263 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала загальну процедуру відстрочення і розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Частиною першою цієї статті встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції, (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

Тобто з аналізу вказаної норми вбачається, що підставою для відстрочення виконання рішення є звернення особи із заявою до суду про відстрочення з обумовленням причин неможливості виконати судове рішення у встановлений законом строк, за доведеністю обставин, що ускладнюють його виконання, або роблять його неможливим (відсутність коштів або присудженого майна в натурі та інше).

Нормою процесуального закону встановлені дві форми, відстрочення або розстрочення.

Суд погоджується з доводами Підприємства, що кожна із наведених ним обставин є підставою для розстрочення судового рішення, за висновками суддів попередніх інстанцій, всі встановлені обставини мають місце.

Разом з тим, Суд зазначає, що не самі по собі обставини є підставою розстрочення, а економічні наслідки які ці обставини створюють з метою встановлення того, що чи достатньо цих обставин для прийняття рішення про розстрочення постанови суду, якою стягнутий податковий борг.

Питання розстрочення або відстрочення постанови суду знаходяться в площинні процесуального права. Разом із тим підстави, а саме наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), залежать від предмету спору, у межах спірних правовідносин від правової природи податкового боргу.

Статтею 5 Податкового кодексу України, яка встановлює співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, п. 5.2 цієї статті передбачено пріоритет понять, правил, термінів та положень цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування.

Таким чином, норми статті 100 Податкового кодексу України, які регулюють правила розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків є спеціальними нормами щодо доказів як підстав для відстрочення податкового боргу (п. 100.5 Податкового кодексу України) та порядку погашення податкового боргу (п.100.7 Податкового кодексу України).

Відповідно до пунктів 100.4 і 100.5 статті 100 Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року №1235 затверджений Перелік обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і доказів існування таких обставин.

Положення пунктів 100.5, 100.7 статті 100 Податкового кодексу України, врегульовують загальні підстави відстрочення, розстрочення грошового зобов'язання чи податкового боргу.

Суд визнає, що підстави відстрочення боргового зобов'язання судом, передбачені статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не є вичерпними и мають застосовуватися в сукупності з нормами матеріального права.

За наявності врегульованого питання, можливості розстрочення податкового боргу, на момент звернення із заявою платник податків не повною мірою реалізував право розстрочення податкового боргу, не довів не можливість виконання судового рішення, що не позбавляє його можливості усунути ці недоліки при зверненні із новою заявою у випадку невиконання судового рішення.

Суд визнає, що суд першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень при вирішення процесуального питання, внаслідок чого касаційна скарга відповідача залишається без задоволення, а ухвала суду першої та ухвала суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат» - залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року у справі №809/3409/14 - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Гончарова

І.Я.Олендер