Справа № 404/7744/16-а(2-а/404/136/17)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

01 листопада 2018 року

Київ

справа №404/7744/16-а(2-а/404/136/17)

адміністративне провадження №К/9901/18545/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Гімона М.М.,

суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2017 року (головуючий суддя - Павелко І.Л.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року (головуючий суддя - Шлай А.В., судді: Прокопчук Т.С., Чабаненко С.В.)

у адміністративній справі № 404/7744/16-а (2-а/404/136/17) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - Головного управління ПФУ) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Головного управління ПФУ щодо припинення виплати йому пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) з 1 червня 2015 року та зобов'язати поновити її виплату з 1 червня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з листопада 1992 року отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ. З квітня 2006 року працює на посаді сільського голови Мар'янівської сільської ради згідно з Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». З 1 квітня 2015 року Головним управлінням ПФУ припинено виплату пенсії. На його звернення від 1 листопада 2016 року про відновлення виплати пенсії, Головне управління ПФУ листом від 7 листопада 2016 року №981/03-02-19 відмовило у задоволенні його заяви.

Постановою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України від 7 червня 2001 року № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

У запереченнях на касаційну скаргу, відповідач, посилаючись на правильність висновків судів, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги і залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи спір суди виходили з того, що ОСОБА_1 з листопада 1992 року перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ та отримує пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

З квітня 2006 року позивач працює на посаді сільського голови Мар'янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, тобто на посаді та умовах передбачених Законом України від 7 червня 2001 року № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування».

З 1 квітня 2015 року Головним управлінням ПФУ припинено позивачу виплату пенсії оскільки згідно відповідно до частини сьомої статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідам І та II групи, інвалідам війни III групи та учасникам бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються..

1 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії.

Листом від 7 грудня 2016 року №105/Д-15 Головне управління ПФУ відмовило позивачу у поновленні виплати призначеної пенсії вказуючи про відсутність на це законних підстав, оскільки позивач продовжує працювати.

Відмовляючи у задоволенні адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо відмови у поновленні позивачу пенсії з 1 червня 2015 року. Крім того, відповідно до норм чинного законодавства позивачу поновлено виплату пенсії з 1 січня 2017 року в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менш 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, що складає 1870,50грн.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України від 2 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII), яким внесено зміни до ряду законів, зокрема, до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Частину сьому статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

У подальшому, Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» вказану норму викладено в іншій редакції: «У частині сьомій статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (цифри і слова « 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінити цифрами і словами « 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень Закону №911-VIII цей Закон набирає чинності з 1 січня 2016 року.

При цьому, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №213-VIII встановлено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про правомірність дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону № 2262-ХІІ та відсутність підстав для її поновлення з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року.

Посилання скаржника на пункт 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII є безпідставними, оскільки позивач є посадовою особою органу місцевого самоврядування, і на нього розповсюджується частина сьома статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», відповідно до якої у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року в період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

При цьому, за змістом вказаної норми не виплачуються будь-які призначені пенсії, в тому числі і ті, що призначені згідно Закону №2262-ХІІ.

Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно зі статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Матеріали справи не містять клопотань від позивача щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду та не наведено аргументів, що такий не пропущено. Відсутні такі посилання і в касаційній скарзі.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення його виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду.

З огляду на наведене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (29 листопада 2016 року), позовні вимоги за період з 1 червня 2015 року по 28 травня 2016 року, включно, підлягають залишенню без розгляду.

Вирішуючи питання про наявність у позивача права на отримання пенсії за віком починаючи з 1 січня 2017 року, суди правильно зазначили, що, з 1 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» відповідно до пункту 19 четверте речення частини сьомої статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період по 31 грудня 2017 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист») у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність".

Відтак, Управлінням ПФУ поновлено позивачу виплату пенсії з 1 січня 2017 року в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, що складає 1 870,50 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії з 1 червня 2015 року. Разом з тим, враховуючи, що ці вимоги заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до суду, вони підлягають залишенню без розгляду. В іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими, і доводи касаційної скарги не спростовують висновку судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, а саме: якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина четверта статті 123 КАС України)

Керуючись статтями 345, 351, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії з 1 червня 2015 року по 28 травня 2016 року, включно, - скасувати, а адміністративний позов в цій частині залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року у справі № 404/7744/16-а(2-а/404/136/17) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду