Справа № 810/3729/17
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3729/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року, суддя Кузьменко В.А., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Макарівського відділення Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Макарівського відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.11.2015 року №95411-17, №95413-17, №95415-17 та № 95417-17.

Відповідно до постанови Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову у повному розмірі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанрції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 22.09.2017 року №98221474 ОСОБА_2 є власником наступного нерухомого майна:

- житлового будинку (загальна площа 166 кв.м. (житлова площа 88,7 кв.м.; опис: (А)- житловий будинок, (під А) підвал; (під Б)- погріб; (над А) - мансарда; (Б) сарай; (В) гараж; (Г) альтанка; (Д) теплиця; (Ж) навіс; (З) навіс; №3 огорожа; №1 хвіртка; №2 ворота; №4 огорожа; № 5 огорожа №1 колодязь питний), який розташований за адресою: АДРЕСА_1.;

- житлового будинку (загальна площа 1520 кв.м., житлова площа 206,5 кв.м.; опис: житловий будинок, цегла, зазначений на плані земельної ділянки під літ.А; огорожа, метал, зазначена на плані земельної ділянки № літ.1; вимощення, бетон, ФЕМи, зазначене на плані земельної ділянки під №3; хвіртка, метал, зазначена на плані земельної ділянки під АДРЕСА_2;

- квартири (загальна площа 98,1 кв.м., житлова площа 44,3 кв.м.; опис: квартира складається з 3 жилих кімнат, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.;

- квартири (загальна площа 303,4 кв.м., житлова площа 217,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3;

- квартири (загальна площа 246,70 кв.м., житлова площа 160,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4;

- житлового будинку загальною площею 5369 кв.м., розмір частки 86/100, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 (т.1, а.с.71-103).

03.11.2015 року Макарівським відділенням Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

- №95411-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками обєктів житлової нерухомості за 2014 рік на суму 4773,83 грн. (т.1, а.с.19);

- №95413-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками обєктів житлової нерухомості за 2014 рік на суму 148775,08 грн. (т.1, а.с.20);

- №95415-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками обєктів житлової нерухомості за 2014 рік на суму 1406,83 грн. (т.1, а.с.21);

- №95417-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками обєктів житлової нерухомості за 2014 рік на суму 31855,73 грн.(т.1, а.с.22).

Позивач у повному обсязі здійснив оплату визначених на підставі вказаних податкових повідомлень-рішень податкових зобовязань на загальну суму 186811,47 грн., про що свідчать платіжні доручення №64 від 05.01.2016 на суму 148775,08 грн., №62 від 05.01.2016 на суму 4773,83 грн., №63 від 05.01.2016 на суму 1406,83 грн. та №61 від 05.01.2016 на суму 31855,73 грн. (т.1, а.с.23-26).

Не погодившись з прийнятими податковим органом податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що податковий орган протиправно змінив елементи податку, які у 2014 році мали бути визначені на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування, невірно застосував норми Податкового Кодексу України, пославшись на положення пп.265.7.2 п.265.7 ст.265 Податкового кодексу України, оскільки станом на дату прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, вказана норма не була передбачена у Податковому кодексі України і, крім того, в силу вимог Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення повинно бути прийнято до 1 липня звітного року, а отже податковий орган, прийнявши 03.11.2015 спірні податкові повідомлення-рішення, пропустив строк їх прийняття.

Колегія суддів не може погодитись з доводами суду першої інстанції щодо законності оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень з наступних підстав.

Відповідно до пп.265.1.1 п.265.1 ст.265 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинна станом на 01.01.2014) платниками податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової нерухомості.

Згідно з пп.265.2.1 п.265.2 ст.265 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 265.2.2 п.265.2 ст.265 Податкового кодексу України визначено, що не є об'єктом оподаткування: а) об'єкти житлової нерухомості, які перебувають у власності держави або територіальних громад (їх спільній власності); б) об'єкти житлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки; в) будівлі дитячих будинків сімейного типу; г) садовий або дачний будинок, але не більше одного такого об'єкта на одного платника податку; ґ) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать фізичним особам, які відповідно до закону мають статус багатодітних або прийомних, або малозабезпечених сімей, опікунів, піклувальників дітей, але не більше одного такого об'єкта на сім'ю, опікуна, піклувальника; д) гуртожитки; е) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об'єкта на дитину.

Відповідно до пп.265.3.1 п.265.3 ст.265 Податкового кодексу України базою оподаткування є житлова площа об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно (пп.265.3.2 п.265.3 ст.265 Податкового кодексу України).

Згідно з пп.265.3.4 п.265.3 ст.265 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податку - фізичної особи більше одного об'єкта оподаткування, в тому числі різних видів (квартир, житлових будинків або квартир і житлових будинків), база оподаткування обчислюється виходячи з сумарної житлової площі таких об'єктів з урахуванням норм підпункту 265.4.1 пункту 265.4 цієї статті.

Підпунктом 265.4.1 п.265.4 ст.265 Податкового кодексу України визначено, що база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 250 кв. метрів;

в) для різних видів об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 370 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Пільги із сплати податку не надаються на об'єкти оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, використовуються у підприємницькій діяльності).

Міські, селищні та сільські ради можуть встановлювати додаткові пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об'єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до абзацу першого цього підпункту (пп.265.4.2 п.265.4 ст.265 Податкового кодексу України).

У подальшому, Верховною Радою України прийнято Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII, яким було внесено зміни до ст.265 Податкового кодексу України.

Даний Закон набрав чинності 01.04.2014 року.

Відповідно до пп.265.3.1 п.265.3 ст.265 Податкового кодексу України (в редакції Закону від 27.03.2014 №1166-VII) базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно з пп.265.3.2 п.265.3 ст.265 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У разі наявності у платника податку - фізичної особи більше одного об'єкта оподаткування, в тому числі різних видів (квартир, житлових будинків або квартир і житлових будинків), база оподаткування обчислюється виходячи з сумарної загальної площі таких об'єктів з урахуванням норм підпункту 265.4.1 пункту 265.4 цієї статті (пп.265.3.4 п.265.3 ст.265 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп.265.5.1 п.265.5 ст.265 Податкового кодексу України (впродовж 2014 року редакція пункту не змінювалась) ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно з пп.265.5.2 п.265.5 ст.265 Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 27.03.2014 р. N 1166-VII станом на 01.04.2014) ставки податку для фізичних осіб встановлюються в таких розмірах:

а) не більше 1 відсотка - для квартири/квартир, житлова площа яких не перевищує 240 кв. метрів, або житлового будинку/будинків, житлова площа яких не перевищує 500 кв. метрів;

б) 2,7 відсотка - для квартири/квартир, житлова площа яких перевищує 240 кв. метрів, або житлового будинку/будинків, житлова площа яких перевищує 500 кв. метрів;

в) 1 відсоток - для різних видів об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності одного платника податку, сумарна житлова площа яких не перевищує 740 кв. метрів;

г) 2,7 відсотка - для різних видів об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності одного платника податку, сумарна житлова площа яких перевищує 740 кв. метрів.

Підпунктом 265.6.1 п.265.6 ст.265 Податкового кодексу України (впродовж 2014 року редакція пункту не змінювалась) базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно із п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України в редакції Закону щодо реформи, місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України. Тому за умови дії пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням п. 10.2 ст. 10 ПК України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

При цьому з урахуванням змісту норм ПК України Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до пп. 12.1.2 п. 12.1 ст. 12 ПК України Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII було внесено зміни до Податкового кодексу України, зокрема, доповнено ст.266 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки». Закон набрав чинності 01.01.2015.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України (в редакції Закону від 28.12.2014 № 71-VIII станом на 01.01.2015) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК).

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК).

Відповідно до пп. 266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно з пп. 266.7.1 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку, зокрема, за наявності у власності платника податку об'єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об'єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та пільги органів місцевого самоврядування з неоподатковуваної площі таких об'єктів (у разі її встановлення), та відповідної ставки податку.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до пп. 266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку норму закону, яка встановлює базу оподаткування, а саме загальну площу об'єкта житлової нерухомості, може бути застосовано лише з 01.01.2015 року, оскільки зміни до Податкового Кодексу України щодо оподаткування стосуються не лише житлової, як те було у Кодексі до внесення відповідних змін, а й загальної площі.

Крім того, підпунктом 266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Станом на 01.04.2014 року органами місцевого самоврядування, за місцем знаходження нерухомого майна позивача, відповідні рішення щодо ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, як те зазначено у пп. 266.5.1 п.266.5 ст. 266 ПК України , не приймались.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення та з матеріалів справи, ставка податку податковим органом визначалась з урахуванням раніше прийнятих рішень сільських міських рад, тобто рішень, які були прийняті до 01.04.2014 року - до набрання чинності Закону №1166-УІІ, без урахування вимог пп. 265.6.1, п.265.6.1ПК України, згідно якого базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п.12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встновлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Пунктом 56.21 ст. 56 ПК України податкового кодексу України визначено, що у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податку або контролюючих органів, внаслідок чого є неможливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

В п. 57 Рішення Європейського Суду з прав людини, п'ята секція, справа «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року зазначено, що в разі, коли національне законодавство припускало неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків платника податків національні органи були зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для платника податків.

У даній справі, приймаючи податкові повідомлення-рішення, податковий орган як суб'єкт владних повноважень, віддав перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного господарства, що фактично призвело до покладення на позивача додаткових зобов'язань зі сплати податків і зборів.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що податковим органом було прийнято податкові рішення стосовно позивача, які не відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому такі податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

Аналогічна правова позиція у подібній справі була висловлена Верховним Судом у постанові від 13.03.2018 року, справа№820/1677/16.

Що стосується доводів апелянта про те, що відповідачем не надіслано йому розрахунок податкових зобов'язань, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно п.58.1 ст.58 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинна на момент направлення податковим органом позивачу спірних податкових повідомлень-рішень) контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов'язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Відповідно до п.1.2 розділу І Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.11.2012 №1236 (далі-Порядок №1236, який був чинний на момент направлення податковим органом позивачу спірних податкових повідомлень-рішень) органи державної податкової служби складають та направляють (вручають) платникам податків податкові повідомлення-рішення про нарахування (зменшення) грошового зобовязання, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення відємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість.

Згідно з п.2.1 розділу ІІ Порядку №1236 орган державної податкової служби визначає суму нарахування (зменшення) грошового зобовязання, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість та складає податкове повідомлення-рішення у випадках, якщо, зокрема, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобовязань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є орган державної податкової служби.

Пунктом 2.2 Порядку №1236 визначено, що у випадках, зазначених у пункті 2.1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ органу державної податкової служби складає податкове повідомлення-рішення за формою згідно з додатком 1 для платників податків - фізичних осіб (форма «Ф»), якщо відповідно до законодавства орган державної податкової служби самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних із порушенням податкового або іншого законодавства.

Відповідно до п.2.3 Порядку №1236 податкове повідомлення-рішення складається у двох примірниках за кожним окремим податком, збором разом із штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), або штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами, пенею), передбаченими Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією (штрафом) за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з п.2.4 Порядку №1236 до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобовязання та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) з наведенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку) відповідного звітного періоду, щодо якого здійснюється розрахунок податкового зобовязання, а також іншої інформації, необхідної для визначення грошового зобовязання.

Як вбачається з Додатку №1 до Порядку №1236, яким встановлено форму податкового повідомлення-рішення (форми «Ф») у податковому повідомленні-рішенні зазначено про те, що до нього додається розрахунок податкового зобовязання.

Отже, з вищенаведених норм законодавства вбачається, що податковий орган разом із податковим повідомленням-рішенням (форми «Ф») надсилає платнику податків розрахунок податкового зобовязання.

При цьому, Порядок №1236 окремо не встановлює типову форму для розрахунку.

Таким чином Макарівське відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, не надіславши на адресу позивача разом із спірними податковими повідомленнями-рішеннями розрахунку податкового зобовязання, порушило вимоги чинного законодавства.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, таке порушення не є самостійною підставою для скасування податкових повідомлень-рішень.

Щодо позиції позивача про порушення позивачем строку надіслання спірних податкових повідомлень-рішень як підстави для визнання їх протиправними та скасування, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Як встановлено судом, спірні податкові повідомлення-рішення прийняті 03.11.2015 року, тобто з пропуском встановленого Податковим кодексом України строку, проте, зазначена обставина не може тягнуи за собою протиправність таких рішень, так як такі порушення є формальними, стосуються вимог закону щодо строків їх прийняття та не впливають на правові підстави для винесення таких ППР.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, посилання у податкових повідомленнях-рішеннях від 03.11.2015 року №95411-17, №95413-17, №95415-17 та №95417-17 на п.265.7.2 п.265.7 ст.265 Податкового кодексу України, яка станом на 03.11.2015 року вже не була передбачена у Податковому кодексі України, не може розцінюватись як самостійна підстава для визнання протиправним та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

З урахуванням вищевикладених доводів та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо правомірності прийнятих податковим органом податкових повідомлень-рішень, оскільки такі ППР прийнято з порушенням норм податкового законодавства. Тому рішення Київського окружного адміністративного суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно із пунктом другим частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до пункту першого частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі постанову про задоволення позовних вимог.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Макарівського відділення Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 03.11.2015 року №95411-17, № 95413-17, № 95415-17, №95417-17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 07 листопада 2018 року.