Справа № 815/2144/18
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2144/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Єренкевич О.А.

За участю сторін:

Позивач: не зявився

Представника відповідача: ОСОБА_1

Представника 3-ої особи: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому позивач просить суд: визнати противоправною бездіяльність відповідача, щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_2; зобовязати відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком, починаючи з вересня 2017 року та сплатити заборгованість за весь час затримки.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що він є внутрішньо переміщеною особою, та перебуває на обліку в Центральному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Одесі і отримує пенсію за віком.

Разом з тим, починаючи з вересня 2017 року відповідачем було припинено виплату йому пенсії з підстав, не передбачених ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Вважаючи дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі не законними та такими, що порушують його конституційні права, ОСОБА_2 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалою суду від 03.07.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням та викликом сторін.

23.07.2018 року та 25.09.2018 року ухвалою суду провадження у справі було зупинено на підставі п.2 ч.6 статті 236 КАС України.

Крім того протокольною ухвалою суд від 25.09.2018 року до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

01.11.2018 року провадження у справі було поновлено та продовжено розгляд справи по суті.

Позивач та його представник до судового засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно, надали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі (а.с. 100).

Представник Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі у судовому засіданні 01.11.2018 року проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов (а.с. 73-75), та зазначила, що відповідачем було прийнято рішення №1427 від 20.12.2017 року про припинення виплати пенсії позивачу на підставі витягу з протоколу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради №23/п від 30.11.2017 року, оскільки ОСОБА_2 був відсутній за фактичним місцем проживанням/перебуванням за адресою: 65077, АДРЕСА_1.

Судом у справі встановлено наступне.

ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 05.09.2017 року № (а.с.10, 87).

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що позивач перебуває на обліку в Центральному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Як вбачається з листа Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі від 01.03.2018 року, відповідач на підставі вимог п.7 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 за заявою позивача від 06.09.2017 року про запит пенсійної справи, включив ОСОБА_2 до списку № 64 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщених осіб. Зазначений список 11.09.2017 року було надіслано до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (а.с. 15).

Згідно витягу з протоколу засідання Комісії по розгляду заяв з призначення населенню субсидії, в окремих випадках, для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, надання пільг за фактичним місцем проживання та призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 30.11.2017 року №23/п ОСОБА_2 було відмовлено у призначенні пенсії.

Відповідно до листа Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 12.10.2018 року №02-24/375, дане рішення було прийнято Комісією на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 21.11.2017 року через відсутність позивача за місцем фактичного проживання за адресою: 65077, АДРЕСА_2 (а.с. 101-107).

З урахуванням вищезазначеного, рішенням Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №1427 від 20.12.2017 року (а.с.82) ОСОБА_2 було припинено виплату пенсії, про що його було повідомлено листом від 01.03.2018 року №108/Б-11 (а.с.15).

Не погоджуючись із зазначеними діями відповідача, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об'єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Судом встановлено, що предметом даної адміністративної справи є встановлення правомірності рішення Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо припинення позивачу виплати пенсії.

22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частинами 1, 3 ст.7 Закону № 1706 передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно ч. 1 статті 5 Закону №1706 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 (далі - Порядок №509). Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Згідно п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 року (в редакції Постанови КМУ № 352 від 08.06.2016 року) (далі Порядок №509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п.71 Порядку №509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону №1706-VII, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

З матеріалів справи вбачається, що довідка ОСОБА_2 від 05.09.2017 року № про взяття на облік його як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є дійсною. Доказів про її скасування відповідачем не надано.

Разом з тим суд зазначає, що законом, який регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV).

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (ст. 5 Закону №1058-1V).

Згідно частини 1 статті 47 Закону №1058-ІV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 49 Закону №1058-IV визначено перелік підстав для припинення виплати пенсії. Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Вказаний перелік є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає. Суд зазначає, що «інші випадки» для припинення виплати пенсії повинні також бути передбачені саме законом. Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст.49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що виплату позивачу пенсії було припинено у звязку із відсутністю позивача за фактичним місцем проживанням/перебуванням за адресою: 65077, АДРЕСА_2 (згідно витягу з протоколу №23/п від 30.11.2017 року).

Водночас статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Суд критично ставиться на посилання відповідача на положення Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року з огляду на наступне.

Всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з ч.3 ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Як було зазначено судом раніше, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст.49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Будь-які висновки органів соціального захисту про відсутність осіб за місцем проживання, перебування чи реєстрації, а також рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам , яке фактично слугувало підставою для припинення виплати пенсії позивачу, не є таким рішенням у розумінні ч.1 ст.49 Закону України №1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Аналогічний висновок викладений в рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року у зразковій справі №805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), згідно якого визнано протиправним та скасовано розпорядження Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 24 березня 2017 року «Про припинення виплати пенсії до з'ясування» та зобов'язано відновити виплату призначеної позивачу пенсії за віком.

В рішенні у цій справі Верховний Суд зазначив, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання особою пенсії.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 по справі №263/7763/17 (провадження № К/9901/202/17), №428/6025/17 від 22.05.2018 року, №233/3657/17 від 22.05.2018 року, та в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того суд зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.11.2003 року №1382-ІV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Нормами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так відповідно до пункту 51 рішення «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. В цьому рішенні також зазначено, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій, щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2.

Разом з тим, суд зазначає, що рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов'язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

При цьому за своєю правовою природою бездіяльність - це як пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав, які він вважає порушеними, зокрема звернення до суду вимоги про визнання протиправною бездіяльності управління ПФУ, не є правильним, так як управлінням ПФУ не було допущено бездіяльності; натомість пенсійним органом було прийнято рішення яким позивачу було припинено виплату пенсії.

Повноваження адміністративного суду у разі задоволення адміністративного позову визначені частиною 2 ст. 245 КАС України, згідно якої суд може прийняти рішення, зокрема про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання протиправним та скасування рішення Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №1427 від 20.12.2017 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 та застосувати ефективний засіб юридичного захисту, зобов'язавши відповідача відновити виплату пенсії.

Окрім того, суд зазначає, що за приписом статті 371 КАС України негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд вважає, що рішення суду щодо зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу та сплатити заборгованість, що виникла з вересня 2017 року підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додана квитанція №10 від 05.03.2018 року на суму 704,80 грн. про сплату судового збору за подання адміністративного позову (а.с. 4).

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 704,80 грн.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_2 (65077, АДРЕСА_2) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 4-а), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради (65023, м.Одеса, вул. Л.Толстого, 7) про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №1427 від 20.12.2017 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити ОСОБА_2 виплату пенсії з вересня 2017 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на користь ОСОБА_2 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Пятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 06 листопада 2018 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.