Справа № 826/19757/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 жовтня 2018 року № 826/19757/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом"янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень -рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ФОП ОСОБА_1.) з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач та/або контролюючий орган) та просить суд:

- скасувати рішення № від 29.11.2016 про застосування штрафних санкцій;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-61-У від 29.11.2016;

- скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.11.2016;

- скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.11.2016;

- скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.11.2016:

- скасувати рішення № від 29.11.2016 про застосування штрафних санкцій.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що контролюючим органом помилково зроблено висновок про те, що ФОП ОСОБА_1 надавалися телекомунікаційні послуги, з огляду на що безпідставно та помилково було застосовано п. 298.2.3 п. 298 ст. 298 Податкового кодексу України. Крім того, позивач вказує, що при проведенні перевірки відповідачем було допущено порушення чинного законодавства, оскільки акт перевірки не відповідає вимогам діючого законодавства, ні за змістом ні по формі. Водночас, ФОП ОСОБА_1 зазначає, що у контролюючого органу були відсутні підстави для прийняття податкових повідомлень-рішень та рішень на підставі акту перевірки.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, які викладені в запереченнях на позовну заяву, що долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 26.10.2016 по 03.11.2016 Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві згідно з пп. 20.1.4 п.20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 78.2 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами та доповненнями та на підставі наказу № 616 від 13.10.2016 р. було проведено позапланову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, РНОК щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахуванням та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 по 22.08.2016, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 22.08.2016.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 10.11.2016 №13312/26-58-13-06-17- (далі - акт перевірки) (т.1, а.с. 12-35).

Згідно висновків акту перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення ФОП ОСОБА_1

- п. 291.4 ст. 291, пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298, п. 291.5 ст. 291. п. 299.11 ст. 299 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим реєстрація платника єдиного податку підлягає анулюванню з 01.04.2013;

- п. 167.1 ст. 167. п. 177.2. ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької юності на загальну суму 291 094, 95 грн.;

- порушено п. 16-1 підрозділу XX «інші перехідні положення» ПКУ у результаті чого занижене податкове зобов'язання по військовому збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 12 668, 52 грн.;

- п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-УІ із змінами та доповненнями у результаті чого знижено єдиний внесок, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу у сумі 198 971, 62 грн.;

- п. 181.1 ст. 181, п. 183.2 ст. 183, п. 187.1 ст. 187, п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України, у результаті чого занижене податкове зобов'язання по податку на додану вартість у сумі 406884,00 грн.;

- п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України, зі збереження первинних документів.

Враховуючи зазначені висновки контролюючим органом прийнято наступні рішення:

- рішення № від 29.11.2016 про застосування штрафних санкцій у розмірі 22 202, 40 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №1);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-61-У від 29.11.2016, у зв'язку з чим збільшено суму грошового зобов'язання позивача по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне страхування на загальну суму: 198 971, 62 грн. (далі - оскаржувана та/або спірна вимога);

- податкове повідомлення - рішення № від 29.11.2016, у зв'язку з чим збільшено суму грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_1 з податку на додану вартість на загальну суму: 508 605,00 грн., в т.ч. штраф 25% - 101 721,00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2);

- податкове повідомлення - рішення № від 29.11.2016, у зв'язку з чим збільшено суму грошового зобов'язання позивача з військового збору на загальну суму: 15 835,65 грн., в т.ч. штраф 25% -3 167,13 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №3);

- податкове повідомлення - рішення № від 29.11.2016, у зв'язку з чим збільшено суму грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_1 із податку на доходи фізичних осіб, за результатами річного декларування на загальну суму: 364 378,69 грн., в т.ч. штраф 25% - 72 773,74 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №4);

- рішення № від 29.11.2016. про застосування штрафних санкцій за неподання звітності, у зв'язку з чим був накладений штраф на позивача у сумі 340,00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №5).

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, що діло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Зі змісту акту перевірки слідує, що відповідач в ході перевірки дійшов до висновку, що позивачем за допомогою орендованого «цифрового пристрою» надається послуга з доступу до Інтернет, звідси ФОП ОСОБА_1 фактично здійснює діяльність у сфері телекомунікацій та надає послуги з доступу до мережі Інтернету, адже забезпечує з'єднання кінцевого обладнання абонента (модем, комп'ютер) з мережою Інтернет, за допомогою телекомунікаційної мережі, орендованої у ТОВ «Контент Делівері Нетворк», ВАТ «Медіа Технології 2000», ТОВ "Медіа Кепітал Інвестмент" та/або іншого постачальника послуг (ФОП згідно переліку контрагентів) (т. 1, а.с. 21).

За таких обставин, відповідач дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 за результатами перевірки згідно наданих до перевірки частини документів (банківських виписок, договорів) в ході господарської діяльності займався діяльністю у сфері телекомунікацій та надавав послуги з доступу до мережі Інтернет кінцевим споживачам за допомогою телекомунікаційної мережі, орендованої у постачальників послуг ТОВ «Контент Делівері Нетворк», ВАТ «Медіа Технології 2000», ТОВ "Медіа Кепітал Інвестмент" та/або іншого постачальника послуг (ФОП згідно переліку контрагентів).

Судом встановлено, що 01.03.2013 ФОП ОСОБА_1 надав публічний договір-оферти оренди цифрового порта, предметом якого є надання орендодавцем (позивачем) у тимчасове оплатне користування (оренду) - цифровий порт, який є складовою частиною внутрішньо будинкової кабельної мережі та представляє собою багатофункціональний пристрій, який визначені індивідуальними ознаками та зберігає свій первісний вигляд при його неодноразовому використанні.

Аналогічні публічний договір було складено 20.06.2014.

В подальшому, 01.01.2015 між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) та позивачем (орендар) укладено договір №ЯАВ/331/НК оренди цифрової кабельної мережі, згідно якого орендодавець надає орендарю в оренду цифрові кабельні мережі (далі по тексту - мережа) для використання її у своїй господарській діяльності, а орендар зобов'язується згідно умов цього договору здійснювати оплату мережі (далі - договір №ЯАВ/331/НК).

Орендар передає орендодавцю мережу буз доступу до всесвітньої мережі інтернет, до кабельного телебачення та без наявності та поставки в мережу трафіку (п. 2.2 договору №ЯАВ/331/НК).

Згідно з п. 1.1 договору №ЯАВ/331/НК цифрова кабельна мережа (мережа) це внутрішньо прибудинкова мережа, яка складається з сукупності конструктивних елементів, цифрових портів, конструктивних пристроїв, розподільчих елементів, кріпильниїх та монтажних систем, яка в сукупності визначена індивідуальними ознаками, так і її структурні складові елементи, як сама мережа, так і структурні складові зберігають свій вигляд при її/їх неодноразовому використанні.

Пунктом 3.4 договору №ЯАВ/331/НК визначено, що орендар на свій розсуд самостійно може здавати в суборенду (коритування) окремі частини мережі або окремі її елементи третім особам (споживачам) без попереднього погодження з орендарем.

Повноваження держави щодо управління та регулювання зазначеної діяльності, а також права, обов'язки та засади відповідальності фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у даній діяльності або користуються телекомунікаційними послугами визначає Закон України «Про телекомунікації» від 18.11.2003 №1280-ІV (далі - Закон №1280-ІV).

Частиною 1 статті 1 вказаного Закону визначено, що телекомунікації (електрозв'язок) - передавання, випромінювання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних або інших електромагнітних системах, а телекомунікаційна мережа - комплекс технічних засобів телекомунікацій та споруд, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах між кінцевим обладнанням.

В свою чергу, телекомунікаційна послуга (послуга) - продукт діяльності оператора та/або провайдера телекомунікацій, спрямований на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій.

Абонентом, в розрізі частини 1 статті 1 Закону №1280-ІV є абонент - споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі.

Оператор телекомунікацій - суб'єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж, а провайдер телекомунікацій - суб'єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій без права на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв'язку.

Разом з цим, суб'єктами ринку телекомунікаці є оператори, провайдери телекомунікацій, споживачі телекомунікаційних послуг, виробники та/або постачальники технічних засобів телекомунікацій.

В свою чергу, технічні засоби телекомунікацій - обладнання, станційні та лінійні споруди, призначені для утворення телекомунікаційних мереж.

Згідно частини 1 статті 5 Закону №1280-ІV дія цього Закону поширюється на відносини суб'єктів ринку телекомунікацій щодо надання та отримання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування.

Дія цього Закону не поширюється на телекомунікаційні мережі, що не взаємодіють з телекомунікаційними мережами загального користування, за винятком їх використання в умовах надзвичайної ситуації, надзвичайного та воєнного стану (ч. 2 ст. 5 Закону №1280-ІV).

Частиною 1 статті 42 Закону №1280-ІV визначено, що діяльність у сфері телекомунікацій здійснюється за умови включення до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій, а у визначених законом випадках також за наявності відповідних ліцензій та/або дозволів.

Суб'єкти господарювання, в контексті приписів частини 2 статті 42 Закону №1280-ІV які бажають здійснювати діяльність у сфері телекомунікацій, зобов'язані не менш як за місяць до її початку подати до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, заяву про включення до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій за формою, що затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації.

У разі якщо вид діяльності, що має намір здійснювати суб'єкт господарювання, потребує отримання ліцензії та/або дозволів, то одночасно із заявою на реєстрацію подається заява та пакет документів на отримання ліцензії та/або дозволів.

Як вже було зазначено судом вище, контролюючий орган вважає, що ФОП ОСОБА_1 в ході господарської діяльності займався діяльністю у сфері телекомунікацій та надавав послуги з доступу до мережі Інтернет кінцевим споживачам за допомогою телекомунікаційної мережі, орендованої у постачальників послуг ТОВ «Контент Делівері Нетворк», ВАТ «Медіа Технології 2000», ТОВ "Медіа Кепітал Інвестмент" та/або іншого постачальника послуг (ФОП згідно переліку контрагентів).

Суд оцінюючи вказані доводи в розрізі наявних документів в матеріалах справи вважає висновки контролюючого органу в цій частині хибними мотивуючи це наступним.

Так, у акті перевірки міститься посилання на роз'яснення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації.

В той же час, зазначене роз'яснення не є нормативно-правовим актом.

При цьому, відповідне роз'яснення не містить в собі дати його опублікування, що, в свою чергу, не дає достеменно суду вважати існування його станом на час перевіряємого періоду.

Більше того, роз'яснення адресовано до суб'єктів господарювання, які включені зі статусом провайдер до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій, яким ФОП ОСОБА_1 не був у перевіряємий відповідачем період, докази зворотного останнім не надано.

Поряд з цим, не можуть бути взяті до уваги посилання контролюючого органу в акті перевірки на ті обставини, що позивача рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації №02-6260/111 включено до реєстру провайдерів телекомунакацій, оскільки останнє прийнято 29.08.2016, а перевірка проводилася за період з 01.01.2013 по 22.08.2016.

З огляду на зазначене рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації №02-6260/111 від 29.08.2016 не може свідчити про вірність висновків відповідача, які викладенні акті перевірки.

Що ж стосується невизнання контролюючим органом договору оферти цифрового порту суд звертає увагу на наступне.

Як зазначено в акті перевірки основним видом діяльності позивача є КВЕД 77.39 - надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у., який включає в себе: надання в оренду й операційний лізинг інших машин і устаткування без оператора, що їх використовують у виробничій діяльності зазвичай як основні засоби: двигунів і турбін, верстатів, добувного та нафтового устаткування, професійного радіоустаткування, телевізійного та телекомунікаційного устаткування, устаткування для виробництва кінофільмів, контрольного та вимірювального устаткування, проектування машинобудування, промислового будівництва, надання в оренду й операційний лізинг наземного транспорту (крім моторних транспортних засобів) без водіїв: мотоциклів, фургонів, будинків-автопричепів тощо, залізничного транспорту.

Окрім цього, одним із видів діяльності ФОП ОСОБА_1 є КВЕД 61.10, що включає в себе: експлуатацію, технічне обслуговування або надання доступу до пристроїв, що передають голосові, текстові, звукові або відеодані з використанням інфраструктури проводового електрозв'язку, у т.ч.: експлуатацію і технічне обслуговування комутаційно-передавального устаткування задля забезпечення прямого зв'язку між двома точками за допомогою кабельного зв'язку, мікрохвиль або сполучення стаціонарних і супутникових з'єднань, експлуатацію кабельних розподільчих мереж (наприклад, для передавання даних і телевізійних сигналів), надання телеграфного та іншого неголосового зв'язку власними засобами, купівлю доступу та пропускної здатності мережі у власників і операторів мереж, а також надання телекомунікаційних послуг із використанням цих потужностей для бізнесу та населення, надання доступу до мережі Інтернет оператором кабельної інфраструктури, комплектування пакета каналів і розповсюдження такого пакета без створення телевізійних програм.

Відповідач в акті перевірки зазначив, що предмет договору публічної оферти не відповідає змісту діяльності ФОП ОСОБА_1, а по факту телекомунікаційні послуги, зазначені на сторінках договору не є орендою цифрового порту.

Суд зазначає, що контролюючим органом не вказано в якій саме частині предмет договору публічної оферти не відповідає змісту діяльності ФОП ОСОБА_1, не розкрито питання відповідності надання послуг діяльності останнього відповідно до КВЕД.

Суд звертає увагу, що видом діяльності позивача було передбачено, серед іншого, експлуатацію, технічне обслуговування або надання доступу до пристроїв, що передають голосові, текстові, звукові або відеодані з використанням інфраструктури проводового електрозв'язку.

Що ж стосується посилання контролюючого органу на відсутність у публічному договору оферті на статтю 760 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд зазначає наступне.

Так, частиною 1 статті 760 ЦК України встановлено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Слід вказати, що акт перевірки не містить жодних посилань на те, що цифровий порт, який був предметом договору публічної оферти відповідно до закону відноситься до виду майна, що не можуть бути предметом договору найму.

При цьому, суд вважає недоведеним відповідачем факт того, що цифровий порт, який був предметом договору публічної оферти не є річчю, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до пункту 291.1 статті 291 Податкового кодексу України (далі - ПК України) у цій главі встановлюються правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку.

Пунктом 291.4 статті 294 ПК України визначено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, серед іншого, друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.

Дія цього підпункту не поширюється на фізичних осіб - підприємців, які надають посередницькі послуги з купівлі, продажу, оренди та оцінювання нерухомого майна (група 70.31 КВЕД ДК 009:2005), а також здійснюють діяльність з виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. Такі фізичні особи - підприємці належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи.

Згідно пункту 291.58 статті 291 ПК України не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп, зокрема, які здійснюють діяльність з надання послуг пошти (крім кур'єрської діяльності) та зв'язку (крім діяльності, що не підлягає ліцензуванню).

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивачем здійснювалися безпосередньо діяльність з надання послуг пошти та зв'язку, яка підлягала ліцензуванню.

Водночас, слід наголосити, що акт перевірки не містить в собі жодних зазначень щодо дат, номерів, змісту договорів, які були дослідженні в ході перевірки.

Таким чином, підсумовуючи наведене в сукупності суд приходить до висновку, що твердження контролюючого органу відносно здійснення позивачем за допомогою орендованого «цифрового пристрою» надання послуги з доступу до Інтернет не підтверджуються належними та достатніми доказами, оскільки ні акт перевірки, ні матеріли адміністративної справи таких доказів не містять.

Тобто, на думку суду, висновки щодо здійснення ФОП ОСОБА_1 у сфері телекомунікацій та надання послуги з доступу до мережі Інтернету шляхом забезпечення з'єднання кінцевого обладнання абонента (модем, комп'ютер) з мережою Інтернет, за допомогою телекомунікаційної мережі, орендованої у ТОВ «Контент Делівері Нетворк», ВАТ «Медіа Технології 2000», ТОВ "Медіа Кепітал Інвестмент" та/або іншого постачальника послуг (ФОП згідно переліку контрагентів) документально не підтвердженні.

А тому, суд вважає безпідставним доводи контролюючого органу відносно наявності підстав для анулювання позивачу реєстрації платника єдиного податку з 01.04.2013.

Разом з цим, суд не бере до уваги доводи контролюючого органу які викладені у письмових запереченнях щодо обов'язку останнього зареєструватися платником податку на додану вартість, оскільки дохід позивача за останні 12 місяців перевищував 300 000, 00 грн., оскільки зазначені обставини в акті перевірки не відображені.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 4 ст. 55 Конституції України).

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги те, що спірні рішення та вимога прийнятті відповідачем з урахуванням порушень, які були визначені п. 2.1 акту перевірки, що мали своїм наслідок анулювання реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1, підстави для якої в ході розгляду адміністративної справи не підтвердженні, суд вважає, що належним та ефективним засобом захисту позивача є також скасування рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку з 01.04.2013.

Як наслідок, оскільки рішення про анулювання реєстрації платника податків ФОП ОСОБА_1 з 01.04.2013 стало підставою для збільшення грошових зобов'язань, які визначені оскаржуваними рішеннями та застосуванню штрафних санкцій суд приходить до висновку про наявність підстав для їх скасування.

В той же час, суд відхиляє посилання позивача щодо відсутності підстав для прийняття податкових повідомлень-рішень та рішень на підставі акту перевірки мотивуючи це наступним.

Так, пунктом 58.4 ст. 58 ПК України у редакції до 01.09.2015 було визначено, що у разі коли судом за результатами розгляду кримінального провадження про кримінальне правопорушення, предметом якого є податки, збори, винесено обвинувальний вирок, що набрав законної сили, або винесено рішення про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами, відповідний контролюючий орган зобов'язаний визначити податкові зобов'язання платника податків за податками та зборами, несплата податкових зобов'язань за якими встановлена судовим рішенням, та прийняти податкове повідомлення-рішення про нарахування платнику таких податкових зобов'язань і застосування стосовно нього штрафних (фінансових) санкцій у розмірах, визначених цим Кодексом.

Складання та надсилання платнику податків податкового повідомлення-рішення за податковими зобов'язаннями платника податків за податками та зборами, несплата податкових зобов'язань за якими встановлена судовим рішенням, забороняється до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні або винесення ухвали про закриття такого кримінального провадження за нереабілітуючими підставами.

У разі якщо грошове зобов'язання розраховується контролюючим органом за результатами перевірки, проведеної з обставин, визначених пп. 78.1.1 п. 78.14 ст. 78 цього Кодексу, щодо кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків (юридичної особи) або фізичної особи - підприємця, що перевіряється, предметом якого є податки та/або збори, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається таким контролюючим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили. Матеріали такої перевірки разом з висновками контролюючого органу передаються органу, що призначив перевірку (п. 86.9 ст. 86 ПК України).

В той же час, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків» від 17 липня 2015 року №655-VІІІ (далі - Закон №655-VІІІ) виключено п. 58.4 ст. 58 та п. 86.9 ст. 86 ПК України.

Згідно з п. 88.6 ст. 86 ПК України у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Разом з цим, п. 36 розділу XX «Перехідні Положення» ПК України у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин визначено, що у разі якщо судом за результатами розгляду кримінального провадження про кримінальне правопорушення, яке було розпочато до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків» і предметом якого є податки, збори, винесено обвинувальний вирок, що набрав законної сили, в якому встановлена несплата податкових зобов'язань або винесена ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами з цього питання, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається контролюючим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.

Суд звертає увагу, що перевірка відповідачем не проводилася на підставі пп. 78.1.1 п. 78.14 ст. 78 ПК України, а тому доводи в цій частині позивача є безпідставними.

При цьому, твердження щодо порушення порядку (не дотримання форми) складання акту перевірки також, на думку суду, не можуть бути покладені в основу задоволення позову.

Водночас, оцінка змісту акту перевірки надана судом вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 1 ст. 77 КАС України)

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає задоволенню, то судові витрати слід присудити на коисть позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72, 77, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_7; поштова адреса: АДРЕСА_2) до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (03151, м. Київ, вул. Смілянська, б. 6, ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про анулювання реєстрації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 01.04.2013.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 29.11.2016 про застосування штрафних санкцій.

4. Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-61-У від 29.11.2016.

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.11.2016, прийняте Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

6. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.11.2016, прийняте Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

7. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.11.2016, прийняте Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

8. Взнати протиправним та скасувати рішення № від 29.11.2016, прийняте Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

9. Судові витрати в розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 00 коп. стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_7; поштова адреса: АДРЕСА_2) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (03151, м. Київ, вул. Смілянська, б. 6, ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева