Справа № 0940/1661/18
Суддя: Грицюк П.П.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" жовтня 2018 р. справа № 0940/1661/18
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Грицюка П.П.,
при секретарі Ткачук І.М.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, -
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа підприємець ОСОБА_3 (далі-позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі-відповідач) про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.
18.09.2018 року ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 1).
14.09.2018 року ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (а.с. 32-34).
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Суду пояснив, що позивач ОСОБА_8 від 04.06.2018 року не підписав, оскільки він незгоден із змістом даного акту. Вважає, що дата 04.06.2018 рок не відповідає дійсності та є помилковою, враховуючи те, що контрольний захід було здійснено 20.06.2018 року. Вважає, що здійснене інспекційне відвідування (контрольний захід) з порушенням вимог чинного законодавства України щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю. При цьому, рід тверджень і даних, вказаних в акті, не відповідають дійсності. Так, при проведенні інспекційного відвідування інспектор не надав/не предявив працівникові ФОП ОСОБА_3 службового посвідчення, відмовився від здійснення запису в Журналі відвідування субєктів підприємницької діяльності контролюючими органами (Журнал реєстрації перевірок), що знаходилось в торгівельному обєкті за адресою: вул. Свободи, 256, м. Яремче, Івано-Франківська область, та не попередив продавця ОСОБА_6 про здійснення технічної фіксації інспекційного відвідування. Також, без дотримання встановленого порядку інспектором праці було проведено опитування продавця ОСОБА_6 на предмет відповідності умов праці вимогам законодавства про працю. Вважає, що оформлення результатів перевірки відповідачем не відповідає встановленим чинним законодавством вимогам щодо оформлення результатів перевірок субєктів господарювання. Щодо постанови за №ІФ1155/350/АВ/П/ЗБ-1ФС 20.07.2018 року, вказав, що розрахунок з найманими працівниками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 здійснено позивачем та видано їм трудові книжки відповідно до строків та порядку, які передбачені ст. 47, ст. 116 КЗпП та п. 4.1 Інструкції № 58. Водночас працівник ОСОБА_5 фактично припинивши трудові відносини 14.06.2018 року з власної ініціативи не отримала розрахунок при звільненні та не підписала відповідних розрахункових документів, наданих їй роботодавцем. При цьому, зазначає, що постановою за №ІФ1155/350/АВ/П/МГ-2Ф зважаючи на той факт, що у найманих працівників ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, які працювали у травні червні 2018 року працювали у торгівельному обєкті, були відсутні посвідчення встановленого зразка, що підтверджують статус особи, яка проживає і працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі того, що фізична особа підприємець не є юридичною особою тому вимоги Постанови Кабінету Міністрів України № 648 від 11.08.1995 року не розповсюджуються на осіб з статусом у ФОП ОСОБА_3, як роботодавця був відсутній визначений чинним законодавством України обовязок щодо підвищення посадових окладів вищезазначеним працівникам на 25 %. Просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення адміністративного позову, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення, судом встановлено наступне.
Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Пунктом 7 Положення встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877-V від 05.04.2007 (далі Закон №877-V).
Дія цього Закону поширюється на відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (ч. 1 ст. 2 Закону №877-V).
За визначенням п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №877-V визначено, що заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 статті 8 Закону №877-V орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право: вимагати від суб'єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог законодавства; вимагати припинення дій, які перешкоджають здійсненню державного нагляду (контролю); відбирати зразки продукції, призначати експертизу, одержувати пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, що виникають під час державного нагляду (контролю), у випадках та порядку, визначених законом; (абзац четвертий частини першої статті 8 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 03.11.2016 р. N 1726-VIII) надавати (надсилати) суб'єктам господарювання обов'язкові для виконання приписи про усунення порушень і недоліків; застосовувати санкції до суб'єктів господарювання, їх посадових осіб та вживати інших заходів у межах та порядку, визначених законом.
Частиною 2 статті 7 Закону передбачено, що на підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім'я та по батькові і засвідчується печаткою.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок № 295).
Відповідно до п.2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад обєднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).
07.06.2018 року до Управління Держпраці надійшло звернення ОСОБА_4 в якому вона зазначала, що її звільнили, а заробітну плату не виплатили та просила провести перевірку. До звернення громадянка ОСОБА_4 долучила копію трудової книжки, в якій зазначено місце роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (а.с. 57, 58).
З метою розгляду звернення ОСОБА_5, на підставі п.п. 1, п. 5 Порядку № 295, винесено Наказ № 862-Д від 18.06.2018 року про перевірку ФОП ОСОБА_3 з 19.06.2018 року по 21.06.2018 року (а.с. 59).
Управління Держпраці в Івано-Франківській області на підставі Наказу № 862-Д від 19.06.2018 року та направлення на перевірку № 04-13/15-10/4199 від 19.06.2018 року проведено інспекційне відвідування фізичної особи підприємця ОСОБА_3 за адресою місця здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3: магазин "Єрмоліно", м. Яремче, вул. Свободи, 256 (а.с. 60).
19.06.2018 року інспекторами праці встановлено, що на робочому місці знаходиться працівниця ОСОБА_6 - продавець магазину "Єрмоліно" у м. Яремче, якій були предявлені службові посвідчення. ОСОБА_6 надала письмові пояснення, у яких вказала з якого часу працює, режим роботи та відомості про осіб, які також працюють у фізичної особи - підприємця (а.с. 105).
Відповідно до п.п.З п. 11 Порядку №295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам обєкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.
Враховуючи те, що 19.06.2018 року за місцем здійснення підприємницької діяльності, а саме вул. Свободи, 256, м. Яремче, магазин «Єрмоліно», не було ФОП ОСОБА_3, або уповноваженої ним особи, то вручити направлення на проведення інспекційного відвідування, а також отримати документи, необхідні для його проведення змоги не було.
Інспектором праці ОСОБА_11 20.06.2018 року складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ 1155/350/НД/АВ, яким строк проведення інспекційного відвідування зупинено до 03.07.2018 року (а.с. 64-65) та складено Вимогу про надання/поновлення документів №ІФ1 155/350/ПД, якою ФОП ОСОБА_3 зобовязано у строк до 12 год. 00 хв. 03.07.2018 року надати оригінали та копії зазначених у вимозі документів, необхідних для здійснення інспекційного відвідування (а.с.63).
20.06.2018 року акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ1155/350/НД/АВ та вимога про надання/поновлення документів №ІФ1155/350/ПД були надіслані ФОП ОСОБА_3 рекомендованим листом із повідомленням про вручення (а.с.66).
На підставі п. 18 Порядку №295, Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування від 20.06.2018 року №ІФ1155/350/НД/АВ, службової записки головного державного інспектора Сенчишака І.М. від 20.06.2018 року (а.с.61), начальником Управління Держпраці 20.06.2018 року видано наказ №883-Д «Про зупинення терміну інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3», яким зобовязано головного державного інспектора Сенчишака І.М. завершити інспекційне відвідування до 04.07.2018 року (а.с. 62).
03.07.2018 року Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області представнику за довіреністю ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_1 вручено направлення на проведення інспекційного відвідування. Представником фізичної особи підприємця 03.07.2018 року подано документи відповідно до Вимоги про надання/поновлення документів, а також заперечення ФОП ОСОБА_3 до Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ1155/350/НД/АВ від 20.06.2018 року (а.с. 67-69).
06.07.2018 року інспектором праці ОСОБА_11 надана відповідь ФОП ОСОБА_3 на його заперечення до Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ1155/350/НД/АВ (а.с. 70).
Суд встановив, що за результатами інспекційного відвідування складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 04.07.2018 року №ІФ1155/350/АВ, який був надісланий позивачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення (а.с. 74-77).
Проведеною перевіркою наданих представником ФОП ОСОБА_3 документів встановлено порушення позивачем, зокрема:
- в порушення ч. 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» ФОП ОСОБА_3 не забезпечив ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи. В табелях обліку використання робочого часу працівників за травень та червень 2018 року відображено роботу продавців продовольчих товарів у режимі 8-ми годинного робочого дня. Однак, з наданого в ході інспекційного відвідування пояснення продавця ОСОБА_6 встановлено, що фактично вона працює позмінно, з 8 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., обідня перерва 5-10 хвилин, без вихідних днів. Таким чином, до табелів обліку використання робочого часу працівників ФОП ОСОБА_3 вносить недостовірні відомості, що призводить до недонарахування заробітної плати найманим працівникам;
- в порушення ч. 1 статті 53 КЗпП України згідно табеля обліку використання робочого часу працівників ФОП ОСОБА_3 за травень 2018 року продавцю продовольчих товарів ОСОБА_5 тривалість робочого часу напередодні святкового дня 9 травня (День перемоги) не було скорочено на 1 годину;
- в порушення статті 96 КЗпП України, ч. 3 статті 6 Закону України «Про оплату праці» ФОП ОСОБА_3Я тарифна сітка сформована без урахування міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Зокрема, як встановлено з штатного розпису, який введений в дію з 22.05.2018 року, всім найманим працівникам (головному бухгалтеру, бухгалтеру-оператору, диспетчеру, продавцям продовольчих товарів) посадові оклади встановлено в однаковому розмірі - 3723 гривні, на рівні мінімальної заробітної плати, як за просту некваліфіковану працю;
- в порушення ч. 1, 2 статті 115 КЗпП України, ч. 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» ФОП ОСОБА_3 заробітну плату найманим працівникам виплачував нерегулярно. Так, згідно трудового договору, укладеного 18 травня 2018 року, продавця ОСОБА_6 було прийнято на роботу з 18.05.2018 року. Проте, їй заробітну плату за першу половину травня не виплачено, що встановлено з відомості на виплату заробітної плати від 22.05.2018 року №2. Виплату заробітної плати за травень 2018 року ОСОБА_6 ФОП ОСОБА_3 проводив один раз - 04.06.2018 року, що встановлено з відомості на виплату №4 від 04.06.18 р;
- в порушення статті 100 КЗпП України ФОП ОСОБА_3 найманим працівникам ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, які в травні - червні 2018 року працювали в магазині "Єрмоліно", що знаходиться за адресою м. Яремче, вул. Свободи, 256, якому надано статус гірського населеного пункту, як встановлено з штатного розпису та відомостей нарахування заробітної плати за травень - червень 2018 року посадові оклади не були підвищені на 25 % відповідно до вимог Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15.02.1995 р. та постанови-Кабінету Міністрів України від 11.08.1995р. №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах».
13.07.2018 року за № 130718-2 фізичною особою підприємцем ОСОБА_3Я, подано Зауваження до Акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ІФ1155/350/АВ від 04.06.2018 року (а.с. 79-82).
Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області 18.07.2018 року повідомлено, що акт інспекційного відвідування отриманий обєктом відвідування 09.07.2018 року, а повернутий разом із зауваженнями 13.07.2018 року тобто більше ніж через 3 робочі дні з моменту отримання, а тому звернення та заперечення до Акту інспекційного відвідування залишені без розгляду (а.с. 83).
17.07.2018 року приписом № ІФ1155/350/П зобовязано ФОП ОСОБА_3Я, усунути порушення, який надісланий поштовим звязком, що підтверджено квитанцією (а.с. 85-89, 91).
05.07.2018 року на підставі Акта інспекційного відвідування № ІФ1155/350/АВ від 04.07.2018 року було прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення фінансових санкцій відповідно до статті 265 КЗпП України за порушення вимог законодавства про працю, встановлених при інспекційному відвідуванню 04.07.2018 року (а.с. 92-94).
Відповідач надсилав ФОП ОСОБА_3 повідомлення про розгляд справи щодо вирішення питання про накладення фінансових санкцій відповідно до статті 265 КЗпП України, в якому зазначена дата розгляду справи на 20.07.2018 року o 11 годині 45 хвилин (а.с. 95). Дане повідомлення ФОП ОСОБА_12Я, отримав особисто 12.07.2018 року (а.с. 96). Проте, на розгляд справи 20.07.2018 року не зявився і причину не повідомляв.
З приводу винесення постанови № ІФ1155/350/АВ/П/ЗБ-1ФС від 20.07.2018 року суд констатує наступне.
Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Статтею 116 КЗпП України, передбачені строки розрахунку при звільненні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
При цьому, доказів виплати всіх сум в день звільнення ОСОБА_5, що належать їй від ФОП ОСОБА_3, позивачем до позовної заяви та в судовому засіданні не подано. Представник позивача суду пояснив, що йому не відомо про здійснення виплати ОСОБА_5
Щодо тверджень позивача в адміністративному позові проте, що ОСОБА_5 з власної ініціативи не отримала розрахунку при звільнення та не підписала відповідні розрахункові документи, наданих їй роботодавцем суд зазначає, що у відповідності до статті 47 КЗпП України виплата всіх сум в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку є обовязком ФОП ОСОБА_3, а не бажанням працівника.
Таким чином, постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Івано-Франківській області № ІФ1155/350/АВ/П/ЗБ-1ФС від 20.07.2018 р. винесена на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_3 ч.1 ст. 116 КЗпП України є правомірною та не підлягає скасуванню.
20.07.2018 року Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області прийнято постанову №ІФ1155/350/АВ/П/МГ-2ФС на суму 111690,00 грн. на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_3 ст. 100 КЗпП України (а.с. 99).
Статтею 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені ч. 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Постановою КМУ № 647 № від 11 серпня 1995 р. затверджено перелік населених пунктів, яким надається статус гірських, серед яких є м. Яремче.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського, збільшується на 20 відсотків.
Пунктом 1. Постанови КМУ № 648 від 11.08.1995 р. «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» визначено, що на підприємствах, в установах, організаціях, територіальних органах, територіальних підрозділах та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків.
У разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, які постійно в них працюють, також підлягають підвищенню у розмірі, передбаченому абзацом першим цього пункту.
Відповідно до статті 100 КЗпП України оплата праці на важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я.
На важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я встановлюється підвищена оплата праці. Перелік цих робіт визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Інспекційним відвідуванням встановлено порушення мінімальних гарантій в оплаті праці стосовно 3-х працівників, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, то розрахунок фінансової санкції, згідно порушення ст. 100 КЗпП України (3723x10x3=111690,00 грн, 3723 грн. - розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; 3- кількість працівників, стосовно яких виявлено порушення; 10-десятикратний розмір мінімальної заробітної плати).
Щодо обовязку позивача, як фізичної особи-підприємця здійснювати нарахування та доплату у розмірі 25% до окладу працівникам, які працюють у гірській місцевості суд зазначає наступне.
Як попередньо встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач здійснює свою підприємницьку діяльність на території м. Яремче, магазин «Єрмоліно».
ОСОБА_13 входить до переліку населених пунктів, яким відповідно до Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" надається статус гірських, що визначено у постанові Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 647.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» установлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, територіальних органах, територіальних підрозділах та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників підвищуються на 25 відсотків.
Позивач стверджує, що правові норми даної постанови не поширюється на фізичних осіб-підприємців, оскільки містить вичерпний перелік роботодавців.
Суд не погоджується з такими твердженнями позивача з наступних підстав.
Так, у відповідності до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно ст. 2-1 КЗпП України гарантується рівність трудових прав громадян України. Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоровя, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обовязків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не повязаними з характером роботи або умовами її виконання.
Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно ст. 97 КЗпП власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Визначення терміну «заробітна плата» надано в Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 30.06.1961), статті 94 Кодексу законів про працю України, статті 1 Закону України «Про оплату праці». Під заробітною платою, зокрема, розуміється будь-яка винагорода або заробіток, які обчислюються, як правило, у грошовому виразі, та які роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Регулювання оплати праці працівників здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій.
Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу та гарантовані державою виплати.
Право працівника на належну заробітну плату кореспондується з обов'язком роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх.
Статтею 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" визначено, що умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.95 р. № 648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах" на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішеннями Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків.
При цьому, відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», кожен працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства та укладеного трудового договору. В статті 2 вищевказаного Закону в структуру заробітної плати входять основна і додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата включає в себе доплати, надбавки, гарантії і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.
З аналізу наведених норм права, суд приходить до висновку, що здійснення доплати у розмірі 25% до окладу працівникам, які працюють у гірській місцевості є їх мінімальною гарантією в оплаті праці встановленою законом і обсяг цих прав не може бути скасований чи обмежений роботодавцем.
Поряд з цим, суд констатує, що даний обовязок також поширюється на роботодавця фізичну особу-підприємця.
Так, статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
При цьому, юридичний статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право- та дієздатності.
Водночас, згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Саме у господарських відносинах фізичні особи підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.
Статтею 51 Цивільного кодексу України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Таким чином, правоздатність індивідуального підприємця прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. Отже, ця особа може мати не тільки права, але й наділена обов'язками, необхідними для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень (стаття 50 ЦК України). Зазначене прослідковується також, зокрема, виходячи з положень статті 91 ЦК України.
Отже, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 не здійснював нарахування та виплату заробітної плати працівникам, які працювали в торгівельних об'єктах на території населених пунктів, що мають статус гірських.
З врахуванням наведених обставин, також не обгрунтованими та не підтвердженими доказами є твердження позивача щодо ненадання працівниками посвідчень встановленого зразка, що підтверджує статус особи, яка проживає і працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського, як на підставу не здійснення доплати у розмірі 25% до окладу таким працівникам.
Враховуючи вищевикладене постанова за №ІФ1155/350/АВ/П/МГ-2ФС на суму 111690,00 грн. на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_3 ст. 100 КЗпП України є правомірною.
Крім того, 20.07.2018 року відповідачем прийнята постанова за №ІФ 1155/350/АВ/П/ІП-ЗФС на суму 3723,00 на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_3 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 53 КЗпП України, ст. 96 КЗпП України, ч. 3 статті 6 Закону України «Про оплату праці», ч. 1,2 статті 115 КЗпП України, ч. 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Згідно абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим-сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Проте, згідно заявлених позовних вимог фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 дана постанова не оскаржена. Також, відсутні позовні вимоги щодо протиправності дій посадових осіб відповідача. Представник позивача зазначав, що такі дії окремо не оскаржені, але їх протиправність впливає на законність прийнятих постанов. З даного приводу слід відмітити, як зазначено у рішенні попередньо, судом не встановлено фактів протиправності дій відповідача у спірних правовідносинах, в тому числі і таких, які могли б вплинути на правомірність оскаржуваних постанов.
Таким чином, наведені доводи та заперечення позивача не знайшли свого підтвердження та висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.
Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), с. Підлужжя, Тисменицький район, Івано-Франківська область, 77442;

Управління Держпраці в Івано-Франківській області Державної служби України з питань праці (код ЄДРПОУ 3978625), вул. Незалежності, 67, м.Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ ОСОБА_14

Рішення складене в повному обсязі 02 листопада 2018 р.