Справа № 826/10174/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 серпня 2018 року справа №826/10174/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С. та представників:

позивача: не з’явились;

відповідача: Берегової А.О.;

Кулькова В.С.

розглянувши у судовому засідання адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства “Комерційний банк “Даніель” (далі по тексту – позивач, ПАТ “КБ “Даніель”)

до

Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту – відповідач, ГУ ДФС)

про

1) визнання протиправними дій відповідача щодо застосування штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов’язкове соціальне страхування в сумі 947 170,43 грн.;

2) зобов’язання відповідача скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2017 року №Ю-9187-17 у зв’язку з тим, що вказаний борг вважається погашеним

На підставі частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 серпня 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення).

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки на момент винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2017 року №Ю-9187-17 ПАТ “КБ “Даніель” перебуває у процедурі ліквідації, з огляду на що, до правовідносин, які виникли між банком та кредиторами слід застосовувати норми Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”; позивач також стверджує, що, оскільки недоїмка виникла до введення тимчасової адміністрації і до проведення ліквідаційної процедури, податковий орган, у відповідності до вимог вказаного Закону повинен був звернутись до уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ “КБ “Даніель” протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ “КБ “Даніель” із заявою про свої кредиторські вимоги до банку, чого відповідачем виконано; при цьому, будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними. Крім того, позивач зазначає, що раніше отримані вимоги за результатами їх оскарження до суду скасовані, проте, відповідач повторно формує вимогу позивачу про стягнення недоїмки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/10174/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у позові, тому що відповідно до вимог частини сьомої статті 25 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування” сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема, у разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошеною померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов’язання із сплати єдиного внеску. Відповідач також стверджує, що за обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості позивача станом на 31 травня 2017 року становить 947 170,43 грн., а, відтак оскаржувану вимогу сформовано правомірно.

В судовому засіданні 16 серпня 2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Відповідно до вимоги ГУ ДФС про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2017 року №Ю-9187-17 від позивача вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 947 170,43 грн.

За результатами оскарження вказаної вимоги рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 02 серпня 2017 року №16854/6/99-99-11-02-02-25 оскаржувану вимогу залишено без змін, а скаргу ПАТ “КБ “Даніель” - без задоволення.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування”.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування” визначено, що єдиний внесок на загальнообов’язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов’язкового державного соціального страхування в обов’язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов’язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування” платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування” встановлено, що платник єдиного внеску зобов’язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

При цьому, відповідно до статті 13 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування” органи доходів і зборів мають право, зокрема, проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб - підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Водночас, відповідно до пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов’язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, з банків, на які поширюються норми Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”, та погашення зобов’язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, зборів на обов’язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

В той же час, процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, регулюються нормами Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”, який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

З викладеного слідує, що положення Податкового кодексу України, Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування” та Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” в даному випадку співвідносяться як загальні і спеціальні норми.

Таким чином, суд вважає, що Закон України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” є спеціальним у сфері правовідносин, які виникли щодо стягнення заборгованості з банків, в яких введено тимчасову адміністрацію та/або які перебувають на стадії ліквідації.

Суд встановив, що 16 січня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного банку України від 16 січня 2014 року №14 “Про віднесення Публічного акціонерного товариства “Комерційний банк “Даніель” до категорії неплатоспроможних” прийнято рішення №1 про здійснення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ “КБ “Даніель”.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 15 квітня 2014 року №217 “Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства “Комерційний банк “Даніель” виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 квітня 2014 року №29 “Про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства “КБ “Даніель” та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ “КБ “Даніель” провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду Ожга Євгенія Вікторовича з 17 години 30 хвилин 16 квітня 2014 року по 15 квітня 2015 рік.

У свою чергу виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 березня 2015 року №57 “Про продовження строку ліквідації ПАТ “Комерційний банк “Даніель”, відповідно до якого строк ліквідації банку продовжено до 14 квітня 2016 року включно, рішенням від 30 березня 2017 року №1258 строк ліквідації продовжено до 13 квітня 2018 року, а рішенням від 05 квітня 2018 року №990 - до 14 квітня 2019 року.

Згідно з пунктами 6, 16 статті 2 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” (у редакції, чинній момент прийняття оскаржуваної вимоги) ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини п’ятої статті 36 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), а також зобов’язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов’язань банку.

Згідно з частиною другою статті 45 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку.

Частинами першою та восьмою статті 49 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” визначено, що Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Згідно з пунктом 3 частини другої, частиною третьою статті 46 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” з дня початку процедури ліквідації банку: строк виконання всіх грошових зобов’язань банку та зобов’язання щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов’язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов’язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов’язаннями банку із сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред’являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави суду вважати, що зобов’язання банку із сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації та безпосередньо пов’язані з такою процедурою, можуть пред’являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”; в той час як зобов’язання банку із сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), що виникли до початку такої процедури, можуть бути пред’явлені у встановлений частиною другою статті 45 цього Закону строк, інакше вони вважаються погашеними.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана вимога не містить посилань на відповідний акт перевірки, на підставі якого вона винесена, так і на період виникнення боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

Відповідач в оскаржуваній вимозі та у відзиві на позовну заяву зазначив лише про наявність у позивача суми боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 947 170,43 грн.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували період виникнення заборгованості позивача, на суму стягнення якої винесено оскаржувану вимогу та не надано доказів на підтвердження виникнення вказаної заборгованості.

Суд звертає увагу, що відповідачем не доведено обставин періоду нарахування позивачу єдиного соціального внеску, що виключає можливість встановлення належності такої суми до періоду проведення ліквідації та, безпосередню пов’язаність із такою процедурою, або до введення процедури ліквідації.

На думку суду, наявність заборгованості відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, не є підставою для нарахування недоїмки по єдиному внеску та винесення оскаржуваної вимоги, оскільки контролюючий орган, з огляду на особливість процедури стягнення відповідно до Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”, повинен перевірити період виникнення такої заборгованості та може нараховувати недоїмку і виносити вимогу про сплату боргу лише у разі коли така заборгованість виникла під час проведення ліквідації та безпосередньо пов’язана з такою процедурою; інакше - заборгованість, в силу вимог частини восьмої статті 49 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”, вважається погашеною.

Таким чином, дії ГУ ДФС щодо нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску в сумі 947 170,43 грн. є протиправними, а позовні вимоги у цій частині належить задовольнити.

Разом з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо застосування штрафних санкцій, штрафів та пені на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, тому що оскаржуваною вимогою позивачу повідомлено про сплату боргу (недоїмку) без нарахувань штрафних санкцій (штрафів та пені), що підтверджується змістом самої вимоги.

Так само суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зобов’язання відповідача скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2017 року №Ю-9187-17 у зв’язку з тим, що вказаний борг вважається погашеним, належить відмовити, оскільки чинне законодавство не передбачає права чи обов’язку контролюючого органу скасовувати власні рішення, у тому числі вимоги про сплату боргу (недоїмки); згідно з нормами Податкового кодексу України рішення контролюючого органу можуть бути скасовані лише у порядку адміністративного або судового оскарження.

Водночас, відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною і скасувати вимогу ГУ ДФС про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2017 року №Ю-9187-17.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ “КБ “Даніель” підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1 600,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства “Комерційний банк “Даніель” задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у місті Києві щодо нарахування недоїмки за несплату єдиного соціального внеску в сумі 947 170,43 грн.

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС від 12 червня 2017 року №Ю-9187-17.

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства “Комерційний банк “Даніель” понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у місті Києві.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п’ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII “Перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Публічне акціонерне товариство “Комерційний банк “Даніель” (02098, м. Київ, вул. Дніпровська набережна, 13; ідентифікаційний код 26475516);

Головне управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ідентифікаційний код 39439980).

Дата складення повного рішення суду – 31 серпня 2018 року.

Суддя В.А. Кузьменко