Справа № 2а-5413/11/2670
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2011-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

11 липня 2011 року письмове провадження № 2а-5413/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Арсірія Р.О. , суддів Катющенко В.П. Шейко Т.І. вирішив адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1

провизнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання бездіяльності Міністерства оборони, військової частини НОМЕР_1 щодо виплати позивачу недоданої суми грошового забезпечення за травень-липень 2009 року, заборгованості грошових коштів за відрядження, а також компенсації за проїзд позивача та членів його сім`ї та перевезення особистого майна з місця проживання до нового місця служби загальним розміром 5 341,63 грн.; зобов`язання відповідачів виплатити недодану суму грошового забезпечення за травень-липень 2009 року, заборгованості грошових коштів за відрядження, а також компенсації за проїзд позивача та членів його сім`ї та перевезення особистого майна з місця проживання до нового місця служби загальним розміром 5 341,63 грн.; зобов`язати Міністерство оборони України виплатити позивачу грошові кошти в рахунок моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок порушення його прав неправомірними діями відповідних службових осіб, в розмірі 1 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказані вище порушення прав позивача сталися внаслідок несвоєчасності оформлення відповідачем-2 необхідних документів та ненадання відповідачем-1 відповіді на звернення позивача щодо усунення порушень його прав та законних інтересів.

Відповідачами було подано заперечення на позов, в якому зазначено про пропуск позивачем строку, встановленого ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України. З огляду на вказану обставину відповідачі просили залишити позов без розгляду.

За результатами розгляду документів і матеріалів поданих сторонами та їх пояснень, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив:

З серпня 1999 року по квітень 2009 років позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

З 23.02.2009 позивач відповідно до директиви Міністра оборони України від 08.08.2008 був попереджений про звільнення та виведений за штат.

24.04.2009 позивача було зараховано у розпорядження Командувача військ південного оперативного командування.

26.06.2009 наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України позивач був призначений на посаду офіцера Військової частини НОМЕР_2 , а за наказом командира військової частини НОМЕР_2 з 03.07.2009 був поставлений на всі види грошового забезпечення.

Відповідно до п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008 військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 6 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, в чиєму розпорядженні вони перебувають.

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 № 260 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" виплата грошового забезпечення військовослужбовцям у разі звільнення від посад (скорочення штатної посади) та у період перебування у розпорядженні здійснюється в наступному порядку:

Відповідно до п.9.1 Інструкції - особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Після закінчення двох місяців особам офіцерському складу грошове забезпечення може виплачуватися протягом наступного місяця тільки за рішенням Міністра оборони України, першого заступника Міністра оборони України, начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, командувачів видів Збройних Сил України, а особам старшинського складу з числа прапорщиків (мічманів), які проходять військову службу за контрактом, - за рішенням командира об`єднання, командира (начальника) органу військового управління вищого рівня.

Після трьох місяців із дня звільнення від посади (скорочення штатної посади) грошове забезпечення особам офіцерського складу може виплачуватися тільки за рішенням Міністра оборони України та начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України.

Клопотання про продовження строків виплати грошового забезпечення подаються за підпорядкованістю командирами військових частин, у списках яких вони перебувають.

Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) військовослужбовцям виплачуються тільки оклади за військовими званнями.

Так, з наданих позивачем пояснень, до квітня 2009 року виплачувалося грошове забезпечення в розмірі 1 988,75 грн.

З травня по липень 2009 року грошове забезпечення позивача склало відповідно 1 109,96 грн., 460,88 грн., 68,55 грн. та індексація грошових доходів 78,09 грн.

Як вбачається з зазначеного вище та підтверджується позивачем по справі, позивачу виплачувалося грошове забезпечення у повному розмірі протягом двох місяців з моменту його звільнення.

У період з травня по липень 2009 року позивач отримував грошове забезпечення в меншому розмірі. Проте, згідно з вимогами п.9.1 Інструкції, позивачу мало виплачуватися грошове забезпечення в розмірі лише окладу за військовим званням.

У зазначений період позивачу виплачувався оклад за військовим званням у повному розмірі, а також виплачувалися інші кошти зі складу грошового забезпечення за попередньою посадою, що перевищує розмір, встановлений Інструкцією.

Таким чином, різниця суми, яку позивач вважає неправомірно недоплаченим грошовим забезпеченням, не є за своєю правовою природою грошовим забезпеченням, оскільки її виплата не передбачена чинним законодавством.

Суд зважає також на те, що позивач фактично просить суд підмінити собою компетентний орган, який, у разі визнання судом протиправними його рішення, дій чи бездіяльності може бути зобов`язаний у передбачений законом спосіб відновити порушені права позивача. Суд не може замість зобов`язання компетентного орану вчинити певні дії на відновлення порушених прав позивача, стягувати грошове забезпечення.

Оскільки така вимога не заявлена у справі, правомірність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення недоотриманих неправомірно, на думку позивача, грошових коштів може бути доведена ним в межах цивільного судочинства як шкода, завдана позивачу неправомірними діями посадової або службової особою органу державної влади (ст.1174 Цивільного кодексу України).

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на відрядження та проїзд, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`при переведенні військовослужбовців на нове місце проходження військової служби або звільненні з військової служби вони мають право на безоплатне перевезення до 20 тонн особистого майна в контейнерах з попереднього місця проживання до нового залізничним транспортом, а там, де такого виду транспорту немає, - іншими видами транспорту (за винятком повітряного). У разі перевезення особистого майна в окремому вагоні, багажем та дрібною відправкою їм відшкодовуються фактичні витрати, але не більше вартості перевезення майна в контейнері вагою 20 тонн.

Члени сімей військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) мають право на безоплатний проїзд залізничним, повітряним, водним та автомобільним (за винятком таксі) транспортом:

1) від місця проживання до місця проходження військової служби військовослужбовця у зв`язку з його переведенням;
Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, позивач мав право на безоплатне перевезення себе, членів своєї сім`ї та свого майна у зв`язку із переведенням його до нового місця служби.

Позивач невірно тлумачить ч.9 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відшкодування витрат за цією нормою Закону відбувається у разі направлення військовослужбовця у відрядження.

Відповідно до практики застосування термінів у юриспруденції відрядженням у трудовому праві поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства для виконання службового доручення поза місцем роботи.

Позивача було переведено на нове місце служби, а не направлено у відрядження, тому переїзд та перевезення свого майна та сім`ї позивач мав здійснювати відповідно до ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`з використанням наданих військовослужбовцям гарантій.

Таким чином, витрати позивача на переїзд та перевезення членів його сім`ї за власний рахунок були здійснені ним на власний ризик з власної ініціативи.

Тому, підстави для їх відшкодування відсутні.

Зазначене вище свідчить про відсутність в діях позивачів під час виплати позивачу грошового забезпечення ознак протиправності.

Доводи позивача про протиправність дій(бездіяльності) командування Військової частини НОМЕР_1 що полягало у несвоєчасному оформленні документів на вивільнених військовослужбовців як обґрунтування причин виплати позивачу грошового забезпечення у неповному розмірі не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивачем не оскаржується бездіяльність відповідачів саме в цій частині.

Таким чином суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди заявлена безпідставно, оскільки протиправність дій відповідачів по справі не встановлювалась, а відтак відсутній і причинно-наслідковий зв`язок з моральними стражданнями, про які зазначив позивач та існування яких не було встановлено.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем по справі не доведено наявності факту порушення його прав та законних інтересів відповідачами.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:
У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.П. Катющенко

Шейко Т.І.