Справа № 0940/1532/18
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" жовтня 2018 р. справа № 0940/1532/18
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Григорук О.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до УМВС України в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 07.11.2015 по день постановлення рішення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 27.08.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до УМВС України в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 07.11.2015 по день постановлення рішення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.10.2017 у справі №809/426/17, яка набрала законної сили 18.07.2018, постановлено стягнути з УМВС України в Івано-Франківський області на користь ОСОБА_1 компенсацію за понаднормову роботу під час чергувань в слідчо-оперативних групах та компенсацію за неотриману щорічну матеріальну допомогу на оздоровлення, яка на час подання даної позовної заяви не була виконана, а тому відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати щорічної матеріальну допомогу на оздоровлення по день постановлення рішення.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.09.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник УМВС України в Івано-Франківський області скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 13.09.2018, відповідно до якого відповідач щодо заявлених позовних вимог заперечив (а.с.24-26). Представник відповідача зазначив, що норми статей 116-117 Кодексу законів про працю Україну не поширюються на працівників органів МВС, а матеріальна допомога на оздоровлення не має постійного характеру та не відноситься до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення. За вказаних обставин представник відповідача вважає, що в УМВС України в Івано-Франківський області відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки при виплаті матеріальна допомога на оздоровлення.
Позивач 19.09.2018 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надіслав відповідь на відзив, згідно якої зазначив, що УМВС України в Івано-Франківський області жодних доводів по суті даного адміністративного позову не навело, а матеріальна допомога на оздоровлення входить до грошового забезпечення працівників органів МВС (а.с.28-31).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 10.05.2005. Наказом УМВС України в Івано-Франківській області по особовому складу №624о/с від 06.11.2015, на підставі рапорту, майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України (а.с.19).
З 07.11.2015 по 19.01.2016 ОСОБА_1 перебував на службі в Національній поліції України.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2017 скасовано вищевказану постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.10.2017 в частині стягнення компенсації за неотриману щорічну матеріальну допомогу на оздоровлення.
Верховний Суд постановою від 18.07.2018 в справі №809/426/17 скасував постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2017 та залишив в силі постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.10.2017 (а.с.12-18).
Вважаючи протиправними дії УМВС України в Івано-Франківській області щодо невиплати позивачу щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення в передбачені Кодексом законів про працю України строки, ОСОБА_1 звернувся з даним позов до суду, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 07.11.2015 по 28.09.2018.
Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки, визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114.
Приписами пункту 12 наведеного Положення встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.
Питання оплати праці працівників міліції регламентовано статтею 19 Закону України «Про міліцію», який діяв на момент служби позивача в органах внутрішніх справ.
Так, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про міліцію» форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
В свою чергу Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 (який діяв на момент служби позивача в органах внутрішніх справ).
Згідно пункту 1.18 зазначеної Інструкції при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.
Разом з тим, а ні Законом України «Про міліцію», а ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Верховний Суд в постанові від 21.03.2018 в справі №805/2928/16-а зазначив, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
З огляду на наведене вище, доводи представника відповідача про непоширення статтей 116-117 Кодексу законів про працю України на дані спірні правовідносини не відповідають дійсності.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Частиною першої статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено часові межі періоду, за який стягується середній заробіток. Так, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В силу вимог частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, у разі порушення законодавства про оплату праці.
Однак стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати такої заробітної плати не може бути також необмеженим. В іншому випадку, з метою отримання більшого розміру середнього заробітку працівник може звернутися з позовом про стягнення належної йому заробітної плати через значний проміжок часу після того як він дізнався про належні йому але не отримані заробітну плату чи інші виплати, що спричинить покладання на роботодавця надмірної відповідальності за затримку таких виплат.
Як частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України, так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України та частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14.09.2016, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.
В свою чергу, положення статті 236 Кодексу законів про працю України встановлює відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Тобто, метою стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки необхідних виплат є забезпечення працівнику компенсації втрат від неотримання зарплати як засобу для існування та належного рівня життя працівника.
В даному випадку, суд встановив, що позивач неодноразово звертався в суд з адміністративними позовами про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки відповідачем інших виплат.
В даному адміністративному позові, з яким ОСОБА_1 27.08.2018 звернувся до суду, позивач знову просить стягнути з відповідача середній заробіток з 07.11.2015, але за весь час затримки виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення.
Тобто, позивач звернувся з даним позовом до суду з метою стягнення середнього заробітку за період, в якому ОСОБА_1 уже отримав середній заробіток.
В свою чергу, суд звертає увагу на те, що працівник отримує одну заробітну плату, а тому Кодекс законів про працю України не передбачає підстав для подвійного (чи потрійного як в даному випадку) стягнення з роботодавця середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника.
Такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 18.01.2017 в справі №6-2912цс16.
Окрім цього, Верховний Суд під час розгляду справи №753/6941/16-ц в постанові від 11.04.2018 зазначив, що позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Отже, правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин та заявлених вимог позивача стосуються порядку компенсації присудженої за рішенням суду суми заробітної плати, у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення, тому на дані правовідносини норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України не поширюються.
На підтвердження наведеного, суд також звертає увагу на рішення Європейського Суду з прав людини від 04.10.2010 в справі «Меньшакова проти України». Так, в наведеному рішенні Європейський Суд з прав людини зазначив, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Оскільки судовими рішеннями у справах №809/698/16 та №809/366/17 визначені суми середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати, підстави для повторного стягнення таких сум відсутні.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Підсумовуючи вищевикладене, зважаючи на правову природу стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки необхідних виплат як елементу забезпечення працівнику компенсації втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, а також однократність такого стягнення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до УМВС України в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 07.11.2015 по 28.09.2018, є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Григорук О.Б.