Справа № 344/16003/17
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки та зобовязати оформити і видати бланк паспорта в такій формі, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також ОСОБА_1, законний представник), яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_2Л.), 30.11.2017 звернулася в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки та зобовязати оформити і видати бланк паспорта в такій формі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення вимог пункту 3 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-ХІІ, частини 2 статті 14 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 за №5492-VІ, відмовлено ОСОБА_2 у видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки (паперовій формі). Вказана відмова відповідача була мотивована запровадженням внутрішніх паспортів виключно у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Проте, як вважає позивач, чинним законодавством передбачено два рівнозначних альтернативних варіанта оформлення документа, що посвідчує особу власника чи підтверджує громадянство України, а саме: паспорт у вигляді паспортної книжечки або паспортна картка. Окрім цього, позивач вважає, що відповідач прямо порушує права ОСОБА_2, передбачені статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, оскільки не оформлення йому паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки саме через його релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежує його права, які встановлені законом, і є необхідними в демократичному суспільстві. Враховуючи наведене, позивач просить суд позов задовольнити, зобовязати відповідача оформити та видати неповнолітньому ОСОБА_2 бланк паспорт у формі паспортної книжечки.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.12.2017 відкрито провадження в даній адміністративній справі (а.с.16).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 05.01.2018 (а.с.20-28). Спростовуючи позовні вимоги відповідач вказав, що позовна заява не ґрунтується на вимогах чинного законодавства з огляду на те, що паспорт громадянина України оформляється територіальними органами та підрозділами ДМС, які забезпечені відповідним обладнанням, усіх визначених законом категоріям громадян, починаючи з чотирнадцятирічного віку, тільки у формі картки, яка містить безконтактний електронний носій. На момент звернення позивача, Коломийський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, був забезпечений відповідним обладнанням, тому оформлення паспорта зразка 1994 року у вигляді книжечки є неможливим. Відповідач наголосив, що законодавцем передбачено видачу у формі книжечки або картки документів, за винятком паспорта, який виготовляється виключно у вигляді картки, та посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету. Звернув увагу суду, що паспорт у формі книжечки, виданий до набрання чинності положень Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 за №5492-VI, є чинний поряд із карткою, хоч подальше його оформлення припинено. Також зазначила, що обумовлене релігійними переконаннями бажання позивача отримати паспорт у формі книжечки нічим не підтверджене, а тому в задоволенні вимог позовної заяви слід відмовити.
28.02.2018 відповідачем подано до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області клопотання про зупинення провадження у справі, з тих підстав, що Верховним судом ухвалою від 15.02.2018 за №Пз/9901/2/18 відкрито провадження у зразковій справі, яка за змістом, позовними вимогами і складом відповідачів є аналогічною (а.с. 31-32).
Вказана адміністративна справа надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 16.07.2018.
23.10.2018 Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області подало суду, через канцелярію, додаткові пояснення до відзиву з приводу сплати позивачем судового збору, зазначивши, що судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а отже сплачена позивачем сума судового збору підлягає поверненню судом позивачу і не повинна враховуватись до судових витрат, які у випадку задоволення позову підлягають відшкодуванню відповідачем (а.с. 71-72).
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, 19.09.2018 ОСОБА_3 Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18), провадження №11-460заі18, повний текст якої оприлюднено в реєстрі 02.10.2018.
Частиною 10 статті 290 КАС України визначено, що у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає:
1) ознаки типових справ;
2) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм;
3) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.
ОСОБА_3 Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 виокремила такі ознаки типової справи:
а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року за №2503-ХІІ;
б) відповідач - територіальні органи ДМС України;
в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов'язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року за №2503-ХІІ.
Висновки ОСОБА_3 Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року за №2503-ХІІ.
Обставин, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі ОСОБА_3 Палатою Верховного Суду, не встановлено.
Постановою ОСОБА_3 Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) апеляційні скарги Осіб задоволено частково. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року скасовано та прийнято нове про часткове задоволення позову. Визнано протиправною відмову Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у видачі Особі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року за №2503-ХІІ. Зобов'язано Коростенський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області оформити та видати Особі паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України за №2503-ХІІ. В решті позову - відмовлено. Постанова набрала законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Згідно приписів частини 3 статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Неповнолітній ОСОБА_2 та його мати (законний представник) ОСОБА_1 24 жовтня 2017 року звернулися із заявою (а.с. 11-12) до начальника Коломийського районного відділу ДМС України в Івано-Франківській області, в якій просили:
- оформити бланк паспорту громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, та видати ОСОБА_2 виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 за №2235-ІІІ, форма якої не заборонена діючим законодавством України;
- проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру;
- провести реєстрацію громадянства України внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.
Вказана заява мотивована неприпустимістю паспорта нового взірця у формі ID-карти, через присутність у ньому "безконтактного електронного носія, унікального номеру запису в Реєстрі; відцифрованого образу обличчя особи; відцифрованого підпису особи, відцифрованих відбитків пальців рук", що є неприпустимим згідно з релігійними переконаннями позивача та його законного представника.
Коломийським районним відділом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області листом від 17.11.2016 за №17/5892 розяснено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В свою чергу, відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 за №302 (в редакції постанови КМУ від 26.10.2016 за №745) паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. А отже, виготовлення паспорта громадянина України у формі книжечки діючим законодавством не передбачено (а.с. 13).
Не погоджуючись із такою відповіддю субєкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Правовідносини з приводу предмету адміністративного позову між позивачем та відповідачем врегульовані положеннями Конституції України, Законом України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 за №2297-VI (надалі по тексту також Закон №2297-VI), Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 за №5492-VI (надалі по тексту також - Закон № 5492-VI), Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-XII (надалі по тексту також - Положення №2503-XII), Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України" від 14.07.2016 за №1474-VIII (надалі по тексту також - Закон №1474-VIII), постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" від 25.03.2015 за №302.
Вирішуючи даний спір, на думку суду, необхідним є застосування правової позиції викладеної в постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18).
Так, згідно з частиною 1 статті 6 Закону №2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.
Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (стаття 2 Закону № 2297-VI).
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частини 5, 6 статті 6 вказаного Закону).
Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу і змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних.
Водночас, законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.
Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року за №2438-VI, зазначено: "Будь-якій особі надається можливість: a) з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статті 5 і 6 цієї Конвенції; …".
Таким чином, норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення статті 8 Конвенції.
Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine" від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі "Groppera Radio AG and Others v. Switzerland" від 28 березня 1990 року).
Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.
Крім того, відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
При цьому, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі "Х'ю Джордан проти ОСОБА_3 Британії" сформулював таку позицію: "Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу".
Таким чином, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, про визнання бездіяльності протиправною щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжки та зобовязання оформити і видати бланк паспорта у такій формі, з підстав неправомірної відмови субєкта владних повноважень є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. При цьому, самі по собі дії Коломийського районного відділу УДМС України в Івано-Франківській області щодо відмови видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, відповідали Закону №5492-VI.
Разом з тим, законодавець, приймаючи Закон №1474-VIII, яким внесено зміни до Закону №5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. На час звернення позивача до Коломийського районного відділу УДМС України в Івано-Франківській області діяло два нормативних акта: Положення про паспорт громадянина України №2503-XII і Постанова №302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов'язані звертатися за його обміном, при досягненні відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов'язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (частина 3 статті 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії (бездіяльність) Відділу УДМС розглядаються як дії (бездіяльність) держави в цілому, і такі дії (бездіяльність) порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.
Крім того, для належного захисту порушених прав позивача слід зобов'язати Коломийський районний відділ УДМС України в Івано-Франківській області оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ.
Суд зазначає, що позицією, викладеною в постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18), спростовано доводи відповідача в цілому, а тому суд не вбачає необхідності аналізували кожен аргумент відповідача окремо. Також, аргументи, наведені відповідачем в заявах по суті (відзиву на позов, клопотаннях), не дають правових підстав відступу від правової позиції ОСОБА_3 Верховного Суду у вищевказаній зразковій справі.
Стосовно поданих відповідачем письмових додаткових пояснень з приводу того, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає поверненню останньому, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір", а отже сплачена сума не повинна враховуватись судом до судових витрат, які у випадку задоволення позову підлягають відшкодуванню відповідачем, суд зазначає наступне.
Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".
Так, згідно частини 1 статті 1 вказаного Закону, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
За приписами частини 1 статті 2 Закону України "Про судовий збір" платники судового збору, серед іншого, є громадяни України, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Відповідач, зазначаючи у письмових поясненнях про звільнення позивача від сплати судового збору за подання до суду адміністративного позову, посилається на пункт 14 частини 2 статті 3 вказаного Закону.
Так, згідно пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" (в редакції Закону №2229-VІІІ від 07.12.2017) судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
В силу приписів пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" (в редакції Закону №484-VІІІ від 22.05.2015) судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обовязковість якого надано Верховною Радою України, здійснюють Міністерство юстиції України, субєкти надання безоплатної вторинної правової допомоги та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей.
Як слідує із наявних в матеріалах справи квитанцій від 27.11.2017 за №0.0.903499147.1 і №0.0.903509942.1, ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, сплачено судовий збір в загальному розмірі 1 280,00 гривень, за подання адміністративного позову, який зареєстрований Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 30.11.2017 (а.с. 1-5, 6, 7).
Отже, станом на день подання позивачем адміністративного позову (30.11.2017) до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, чинними були положення пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" (в редакції Закону №484-VІІІ від 22.05.2015), які визначали вичерпний перелік субєктів, які звільнялись від сплати судового збору за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а саме Міністерство юстиції України, субєкти надання безоплатної вторинної правової допомоги та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей.
ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, не була звільнена від сплати судового збору на момент подання даного адміністративного позову, таким чином нею обґрунтовано у відповідності до частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 280,00 гривень (а.с. 6, 7).
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У звязку з вказаним, підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 280,00 гривень.
Учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, повязаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 255, 290, 291, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486) в особі Коломийського районного відділу щодо неоформлення паспорта громадянина України неповнолітньому ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) у формі паспортної книжечки.
Зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486) в особі Коломийського районного відділу оформити та видати паспорт громадянина України неповнолітньому ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) у формі паспортної книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року за №2503-XII.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 (паспорт громадянина України серії СЕ №064281, виданий Коломийським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 25 квітня 2001 року), адреса: вул. Шевченка, 23, с. Скопівка, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78234.

Відповідач Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486), адреса: вул. Академіка Гнатюка, 29, м. Івано-Франківськ, 76010.

Суддя /підпис/ ОСОБА_4