Справа № 826/7374/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 жовтня 2018 року № 826/7374/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Святошинського районної

в м.Києві державної адміністрації

третя особа Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків

Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації

про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1, позивач) звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинського районної в місті Києві державної адміністрації (надалі також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни та зобовязати відповідача встановити позивачу встановити статус інваліда війни ІІІ групи та видати посвідчення інваліда війни.

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправною відмовою відповідача у встановленні позивачу статус інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, оскільки є особою яка виконувала роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони, та якій встановлено статус особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи; а посилання відповідача, щодо необхідності надання будь-яких документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, законодавством не передбачено.

Ухвалою суду від 19.06.2018 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом пятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач скористався своїм правом та 04.02.2018 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) подав відзив на позовну заяву в якому просив суд у задоволенні позову відмовити у звязку із відсутністю протиправних діянь з боку Управління, оскільки надані позивачем документи не дають підстави для встановлення йому статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення, оскільки надані позивачем документи не містять інформації щодо включення позивача до складу формувань Цивільної оборони.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення третьої особи, які подав представник 04.07.2018 через відділ документального обігу та контролю.

Відповідно до ч.5 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ІІІ групи інвалідності.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу інвалід війни та видачу відповідного посвідчення, за результатами якого відповідач у листі від 21.02.2018 №3046/35-02-22 повідомив про відмову у видачі посвідчення інваліда війни відповідно до п.9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у звязку із відсутністю встановленого статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. Так, відповідач послався на те, що у поданих позивачем документах відсутнє документальне підтвердження залучення (участі) заявника у складі формувань Цивільної оборони та характеру роботи, який ним виконувався.

Не погодившись з позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3552-XII (надалі також Закон №3552-XII), цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоровя та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоровя.

Стаття 4 Закону №3552-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з п.9 ч.2 ст.7 Закону №3552-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, статус інваліда війни може бути наданий особі, яка залучалась до складу формувань Цивільної оборони та яка стала інвалідом внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Стаття 10 Закону №3552-XII встановлює, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, повязаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302 (надалі також - Положення).

Згідно з п.2 Положення посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення передбачено, що відповідно до Закону №3552-XII до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни інвалід».

Згідно з абз.2 п.7 Положення «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сімї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п.10 Положення «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що Положення визначає підставу для отримання посвідчення інваліда війни наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Зокрема, згідно з інформаційною довідкою Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 14.06.2017 №01.1-14/982-7, формування Цивільної оборони, у тому числі невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих, а тому, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що відповідно до акта від 03.08. 1998 №168 ОСОБА_1 працював водієм на ВАТ спортивного будівництва «Південзахідтрансбуд» на здійснював рейси по доставці обладнання до м.Припять та м.Чоронобиль для ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС в період з 29.04.1986 по 01.05.1986, 09.05.1986, що також підтверджується табелями-розрахунками за квітень та травень 1986 року, довідкою від 01.12.1999 №254.

Як свідчить копія експертного висновку від 27.12.1991 №936, довідки серії КИЕ-1 №022643 від 22.01.2002 виданої медико-соціальною експертною комісією МОЗ України та листа відділу дозиметричного регістру ВНЦРМ АМН СРСР про встановлення опромінення ОСОБА_1 близько 10 бер при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності у звязку захворюванням, повязаним із роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Чинне на момент аварії на Чорнобильській АЕС законодавство з питань Цивільної оборони, зокрема Положення про Цивільну оборону СРСР, затверджене постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18 березня 2976 року №201-78; накази заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06 червня 1975 року №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29 червня 1976 року №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському обєкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29 квітня 1986 року №01, від 30 квітня 1986 року №02, від 04 травня 1986 року №16, від 19 травня 1986 року №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх обєктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обовязковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

При цьому жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить вимоги щодо обовязковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони.

На думку суду, факт залучення до складу формувань Цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу Цивільної оборони в обовязковому порядку зараховувалось все працездатне населення, що також спростовує доводи відповідача про можливість надання статусу інваліда війни лише у випадку залучення до складу формувань Цивільної оборони у воєнний стан.

У свою чергу обставини того, що позивач став інвалідом внаслідок захворювання, повязаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підтверджується наявними доказами у справі.

Враховуючи викладене, особа, інвалідність якої повязана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і яка залучена до складу формувань Цивільної оборони у вказаний період, за наявності відповідних документів, що підтверджують право на отримання статусу інваліда війни, має право отримати такий статус з видачею відповідного посвідчення.

Вище підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

З таких підстав, на думку суду, відмова Управління праці та соціального захисту населення у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є протиправною, що є підставою для зобовязання відповідача вчинити відповідні дії.

Відповідно до ст.244 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;

4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

5) як розподілити між сторонами судові витрати;

6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення;

7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно положень ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 11, 19, 7277, 90, 241 246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м.Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03148, м.Київ, вул.Гната Юри, 14-Б, ) у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни.

3. Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій