Справа № 826/15585/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Пилипенко О.Є., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про визнання нормативно-правового акту в частині незаконним та таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить суд:

- визнати нечинними абзац одинадцятий пункту 14 в частині: "У разі отримання інформації про прострочену понад два місяці заборгованість з оплати послуг субсидія на наступний строк не призначається, про що структурний підрозділ з питань соціального захисту населення інформує особу. Якщо протягом двох місяців з дати інформування про не призначення субсидії на наступний строк громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, субсидія призначається з дати закінчення дії попередньої субсидії, в іншому випадку - з місяця, в якому громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або укладення договору. Зазначений строк може бути продовжений на підставі рішення районної, районної у містах Києві і Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її створення) ради або комісії, яка ними утворюється, за наявності поважних причин", абзац третій повністю пункту 15, абзац другий повністю пункту 20, абзац дев'ятий повністю пункту 20 Положення "Про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995 (в редакції, що діє станом на час подання позовної заяви) внаслідок того, що вони прийняті з перевищенням повноважень та не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на його думку оскаржуваними нормами встановлено додаткові вимоги та обмеження порівняно із законом при призначенні та наданні субсидій, що призводять до протиправного позбавлення таких субсидій осіб, які потребують їх внаслідок скрутного матеріального стану, у тому числі обмежують його та інших осіб, що є суб'єктами даних правовідносин, зокрема, в правах на соціальний захист як малозабезпечених громадян, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України. Відповідні обставини стали підставами позову.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування доводів своєї скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідно до приписів частини 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Кабінету Міністрів України надаються повноваження встановлювати лише порядок призначення та надання субсидій, а не змінювати визначені законодавством підстави для отримання субсидії.

Апелянт вважає, Кабінет Міністрів України спірними Положеннями Постанови встановив окремий механізм припинення надання субсидії (внаслідок отримання органом, що призначає таку субсидію, відомостей про наявність у отримувача субсидії заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг), тобто встановив нову вимогу, не передбачену законодавством з огляду на мету призначення субсидій, а отже вийшов за межі повноважень щодо встановлення призначення та надання субсидій.

На думку позивача відповідачем фактично встановлений позасудовий інструмент тиску на споживачів житлово-комунальних послуг, яким споживача змушують сплачувати прострочену заборгованість або укладати щодо неї договір про реструктуризацію під загрозою ненадання субсидії, незалежно від давності утворення боргу.

Позивач стверджує, що оскаржувані норми Положення порушують принципи, визначені пунктами 5, 7 статті 2 та пунктів 1, 7 статті 30 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а також виходить за межі повноважень, наданих КМ України статтею 5 та статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Разом з цим, апелянт звертає увагу суду, що в період розгляду справи оскаржувані норми Положення було змінено відповідачем та суд першої інстанції скористався цим, щоб не розглядати його позовні вимоги по суті. Водночас, позивач переконаний, що на час розгляду справи Постанова Кабінету Міністрів України № 848 в редакції від 13.09.2017 (яка діяла на момент його звернення до суду із даним позовом) не втратила чинності.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що суд першої інстанції зобов'язаний був розглянути по суті доводи його позовної заяви щодо незаконності положень абзацу 11 пункту 14, абзацу 3 пункту 15, абзацу 2 та абзацу 9 пункту 20 Положення № 848 (в редакції, що діє станом на час подання позовної заяви) не зважаючи на зміну редакції оскарженого нормативно-правового акту у ході розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явилися.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегією суддів встановлено наступне

Як вбачається зі змісту позовних вимог та доводів апеляційної скарги, позивач не погоджується з приписами абзацу 11 пункту 14, абзацу 3 пункту 15, абзацу 2 та абзацу 9 пункту 20 Положення "Про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995 (в редакції, що діє станом на час подання позовної заяви).

Суд першої інстанції при прийнятті рішення виходив з того, що 21.10.1995 Кабінетом Міністрів України прийнята постанова № 848 "Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива", якою затверджено "Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та пічного побутового (рідкого) палива" (в рішенні - Положення).

З моменту прийняття вказаної постанови та відповідно Положення законодавцем неодноразово вносилися зміни до їх змісту.

Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом 30.11.2017. На цей час оскаржувані позивачем норми Положення діяли у редакції від 03.10.2017. Отже, колегією суддів надається правова оцінка приписам абзацу 11 пункту 14, абзацу 3 пункту 15, абзацу 2 та абзацу 9 пункту 20 Положення "Про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива" саме у вказаній редакції від 03.10.2017.

Судом першої інстанції було встановлено, що викладені в сукупності оскаржувані позивачем приписи п.п. 14, 15, 20 Положення регулюють правові питання: розрахунків субсидії; зобов'язань осіб, яким призначено субсидію; порядку припинення надання раніше призначеної субсидії і набуття права на її призначення на наступні періоди.

Відповідно до приписів частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З наявних у справі доказів вбачається, що факт отримання позивачем житлової субсидії підтверджується довідкою від 17.06.2017 з особової справи ОСОБА_3 за № 26332, що свідчить про те, що останній є суб'єктом правовідносин, в яких застосовується Постанова. Дані обставини не заперечуються відповідачем.

У свою чергу, колегією суддів встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що станом на 01.10.2015 були діючими положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у редакції від 16.07.2015, які надавали право КМ України встановлювати порядок призначення та надання житлових субсидій.

З огляду зазначене, та з урахуванням чинності вказаних положень Закону на дату прийняття оскаржуваних позивачем змін до Постанови, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача про відсутність у відповідача повноважень в частині врегулювання питань у відповідній сфері суспільних правовідносин - є невмотивованими.

Разом з цим, судом першої інстанції в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог також зазначено про те, що на час розгляду справи Постанова № 848 в редакції від 13.09.2017 не втратила чинності, втім змістовні (оскаржувані) приписи Положення викладені у абсолютно новій редакції, затвердженій постановою № 329 від 27.04.2018 КМ України. Таким чином, оскільки вказана нова редакція Положення визначає нові умови призначення та порядку надання громадянам житлових субсидій, та при цьому, не є предметом розгляду у даній справі, суд першої інстанції керуючись приписами частини 3 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає наступне.

Засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово- комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-1V (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин від 11.06.2017, далі - Закон № 1875-4).

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті першої цього закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Частиною 1 статті 2 Закону 1875-4 передбачено, що державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах, зокрема, дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.

Разом з цим, положеннями частини 2 статті 8 цього Закону встановлено, що стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Приписами частини 1 статті 32 Закону № 1875-4 також передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу, згідно з приписами частини 3 статті 32 Закону № 1875-4 порядок призначення та надання житлових субсидій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, з аналізу наведених норм спеціального Закону, яким врегульовано правові відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, вбачається, що єдиним органом який може визначати на законодавчому рівні умови призначення та порядок надання громадянам житлових субсидій є Кабінет Міністрів України.

Як вже зазначалось, Кабінетом Міністртів України 21 жовтня 1995 було прийнято постанову № 848, якою затверджено Положення про порядок призначення житлових субсидій. При цьому, вказана постанова прийнята на підставі прямої норми Закону № 1875-4, а саме частини 3 статті 32, якою передбачено, що порядок призначення та надання житлових субсидій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 цього Положення (у редакції від 03.10.2017), воно визначає умови призначення та порядок надання громадянам щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату управління багатоквартирним будинком, користування житлом або його утримання, послуг з транспортування та розподілу природного газу та комунальних послуг (водо-, тепло-, газопостачання, водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот), а також один раз на рік субсидії готівкою на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива.

Отже, саме вказаний нормативно-правовий акт (постанова КМУ № 848 від 21.10.1995, якою затверджено Положення про порядок призначення житлових субсидій) визначає умови призначення, порядок та відповідно підстави надання громадянам субсидії.

У той же час, апелянтом не заперечується, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями встановлювати порядок надання та призначення субсидій.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача щодо відсутності у Кабінету Міністрів України повноважень в частині врегулювання питань у відповідній сфері суспільних правовідносин є невмотивованими, оскільки відповідач наділений повноваженнями регулювати призначення та надання житлових субсидій у відповідності та на виконання прямої норми закону.

Щодо доводів позивача про те, що в оскаржуваних нормах Положення відповідачем фактично встановлений позасудовий інструмент тиску на споживачів житлово-комунальних послуг, яким споживача змушують сплачувати прострочену заборгованість або укладати щодо неї договір про реструктуризацію під загрозою ненадання субсидії, незалежно від давності утворення боргу, а також те, що оскаржувані норми Положення порушують принципи, визначені пунктами 5, 7 статті 2 та пунктів 1, 7 статті ЗО Закону України "Про житлово-комунальні послуги", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів пункту 2 Положення № 848, право на отримання адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, а також субсидії готівкою на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива (далі - субсидія) поширюється на громадян, які проживають у житлових приміщеннях (будинках), в частині оплати ними користування житлом; утримання житла; управління багатоквартирним будинком, комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива.

Пунктом 3 вказаного Положення передбачено, що призначення субсидій та контроль за їх цільовим використанням здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві і Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення

Разом з цим, суд зазначає, що правовідносини - це врегульовані нормами права суспільні відносини, учасники яких мають суб'єктивні права та юридичні обов'язки. При цьому, реалізація суб'єктивних прав однієї особи можлива лише через виконання обов'язків іншою особою.

Так, право визначеної законом категорії громадян на отримання адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, а також субсидії готівкою на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива кореспондується з виконанням останніми певних обов'язків.

Зокрема, положеннями пункту 5 чатини 3 статті 20 Закону № 1875-4 встановлено обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Суд зазначає, що вказаний Закон містить загальні норми щодо регулювання відносин у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, у той часу як спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає визначає умови призначення та порядок надання громадянам субсидіює Положення, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. N 848.

Вказаним Положенням законодавець передбачив вичерпний перелік прав та обов'язків відповідної категорії громадян, та відповідно перелік підстав та умови за яких, громадянину надається субсидія або може бути відмовлено у її призначенні.

Так, абзацем 3 пункту 15 Положення (яке оскаржується позивачем) встановлено, що громадяни, яким призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, зобов'язані щомісяця сплачувати вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії.

Разом з цим, згідно з приписами абзацу 2 пункту 20 Пололоження якщо громадянин, якому призначено субсидію, не сплачує вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії за поданням житлово-експлуатаційних організацій, житлово-будівельних (житлових) кооперативів, об'єднань співвласників багатоквартирного будинку та організацій, що надають житлово-комунальні послуги надання раніше призначеної субсидії припиняється (за винятком випадків, пов'язаних із затримкою виплати заробітної плати, пенсії тощо, яка підтверджується відповідними документами), - з місяця, в якому надійшло таке подання.

У разі коли через несплату громадянином вартості фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії надання субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг припинено, громадянин набуває право на її призначення на наступний період після подання документів, що підтверджують погашення заборгованості, яка виникла за період отримання субсидії (абзац 9 пункту 20 Положення).

Разом з цим, абзацом 11 пункту 14 цього Положення передбачено (яке також є предметом оскарження у даній справі) що після закінчення строку отримання субсидії структурні підрозділи з питань соціального захисту населення самостійно здійснюють розрахунок субсидії на наступний період для домогосподарств, які отримували субсидію у попередньому періоді (крім орендарів житлового приміщення, осіб, яким субсидія була призначена за зареєстрованим місцем перебування, та осіб, які звертаються за субсидією на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива). Для цього структурні підрозділи з питань соціального захисту населення збирають необхідну інформацію у порядку, передбаченому пунктом 13 цього Положення, без звернення громадян і протягом десяти днів після отримання зазначеної інформації приймають рішення про призначення (непризначення) субсидії та інформують про прийняте рішення громадян.

Проте, позивач не погоджується із положеннями даної норми, якими передбачено, що у разі отримання інформації про прострочену понад два місяці заборгованість з оплати послуг, загальна сума якої перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, субсидія на наступний строк не призначається, про що структурний підрозділ з питань соціального захисту населення інформує особу. Якщо протягом двох місяців з дати інформування про непризначення субсидії на наступний строк громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження заборгованості в судовому порядку (у тому числі до винесення рішення судом), субсидія призначається з дати закінчення дії попередньої субсидії, в іншому випадку - з місяця, в якому громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або укладення договору. Зазначений строк може бути продовжений на підставі рішення районної, районної у містах Києві і Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її створення) ради або комісії, яка ними утворюється, за наявності поважних причин.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з аналізу вище вказаних норм, які оскаржуються позивачем, останні визначають обов'язок споживача своєчасно сплачувати вартість за отримані житлово-комунальні послуги та повністю узгоджуються з вимогами Закону № 1875-4. Належне виконання вказаного обов'язку споживачем, якому відповідно до вимог законодавства може призначатись субсидія, є підставою для її призначення або продовження строку її отримання.

Крім того, суд звертає увагу, що у вказаних нормах Положення державою дотримано виконання вимог пунктів 5, 7 статті 2 Закону № 18750-4, якими визначено принципи на яких базується державна політика у сфері житлово-комунальних послуг, а саме: забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян, а також пунктів 1, 7 статті 30 цього Закону, якими визначено такі принципи державного регулювання цін/тарифів, а саме: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій; гарантії соціального захисту населення при оплаті за житлово-комунальні послуги та випередження зростання доходів населення над зростанням цін/тарифів на житлово- комунальні послуги.

Так, зокрема, з метою уникнення будь-якої дискримінації та забезпечення вказаних принципів державою (в особі Кабінету Міністрів Украни) в оскаржуваних позивачем положеннях зазначено, що у випадках, пов'язаних із затримкою виплати заробітної плати, пенсії тощо (що підтверджується відповідними документами) приписи абзацу 2 пункту 20 Положення не застосовуються, надання раніше призначеної субсидії не припиняється.

Крім того, приписами вказаних норм також передбачено, що у разі після подання документів, що підтверджують погашення заборгованості, яка виникла за період отримання субсидії громадянин набуває право на її призначення на наступний період (абзац 9 пункту 20 Положення).

Аналогічна правова гарантія закріплена в абцаці 3 пункту 14, де вказано, якщо протягом двох місяців з дати інформування про непризначення субсидії на наступний строк громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження заборгованості в судовому порядку (у тому числі до винесення рішення судом), субсидія призначається з дати закінчення дії попередньої субсидії, в іншому випадку - з місяця, в якому громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або укладення договору.

Отже, з наведеного вбачається, що навіть у разі відсутності можливості у громадянина, який отримує субсидію своєчасно сплатити вартість наданих йому житлово- комунальних послуг, останній не позбавлений можливості сплатити її у добровільному порядку протягом двох місяців з дати інформування про непризначення субсидії на наступний строк, або укласти договір про реструктуризацію боргу на термін до 60 місяців, або, за наявності поважних причин звернутись до районної, районної у містах Києві і Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її створення) ради або комісії, яка ними утворюється про продовження строку погашення заборгованості.

За наведених обставн, колегія суддів дійшла висновку, що вказаними нормами не порушуються права позивачів, які мають право на отримання субсидії, а відповідні доводи позивача є необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

Крім того, колегією суддів не встановлено, яким чином положення абзацу 3 пункту 15 Положення про те що, сума субсидії, яку структурними підрозділами з питань соціального захисту населення було переказано на рахунки підприємств виробників/виконавців житлово-комунальних послуг для оплати їх вартості в розмірі соціальних нормативів і яка не використана домогосподарством внаслідок економії споживання послуг, зараховується підприємством - виробником/виконавцем як оплата послуг, у тому числі обов'язкової частки платежу домогосподарства, на наступні розрахункові періоди. Підприємство - виробник/виконавець послуги зобов'язане зазначати суму переплати за послугу у платіжних документах одержувачам субсидії, може порушувати права позивача та інших громадян, які мають право на отримання субсидії.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що прийнята Кабінетом Міністрів України постанова може вважатися законною лише у випадку, якщо вона прийнята на підставі прямої норми Конституції України, закону України, у тому числі з урахуванням основних завдань та спрямованості діяльності Кабінету Міністрів України, або, якщо така пряма норма відсутня - коли така постанова не суперечить Конституції або законам України, а також вказаним завданням та спрямованості діяльності.

У свою чергу, на підставі наявних у справі доказів, а саме висновків урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, а також Міністерства юстиції України, колегією суддів встановлено, що риписи Положення, затвердженого постановою КМУ № 848 від 21.10.1995 у редакції від 03.10.2017 відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, Конституції України, актам законодавства, що мають вищу юридичну силу, узгоджуються з актами такої ж юридичної сили, що підтверджується наявними у справі.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Водночас, як зазначено апелянтом та встановлено колегією суддів під час розгляду апеляційної скарги позивача, судом першої інстанції не було надано правової оцінки оскаржуваним нормам Положення № 848 у зв'язку з їх зміною станом на час розгляду справи.

Проте, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду, оскільки станом на момент звернення позивача до суду оскаржувані ним норми були чинними, та саме вказана редакція цих положень від 01.10.2017 (на момент звернення позивача до суду із даним позовом) становила предмет спору.

При цьому, суд враховує, що відповідно до положень частини 3 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно - правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводами апелянта, що суд першої інстанції зобов'язаний був розглянути по суті вимоги його позовної заяви щодо незаконності положень абзацу 11 пункту 14, абзацу 3 пункту 15, абзацу 2 та абзацу 9 пункту 20 Положення № 848 (в редакції, що діє станом на час подання позовної заяви) не зважаючи на зміну редакції оскарженого нормативно-правового акту у ході розгляду справи.

Водночас, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з цим, під розгляду даної справи колегією суддів не встановлено підстав, визначених частиною 1, 3 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, для скасування судового рішення суду першої інстанції від 12.07.2018 повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни цього рішення.

Згідно з частиною 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

судді: І.В. Федотов

О.Є. Пилипенко

Повний текст постанови виготовлено 01.11.2018