Справа № 707/2487/17
Суддя: Соколишина Л. Б.
Дата ухвалення: 2018-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2018 року Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Соколишиної Л.Б.

при секретарі Ліпатовій К.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області про стягнення збитків та відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням та бездіяльністю,-

в с т а н о в и в:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Червонослобідської сільської ради про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та бездіяльністюпосилаючись на те, що 13 лютого 2012 року чоловік позивачки подав до Червонослобідської сільської ради заяву про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,5 га. в адміністративних межах села ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства. Рішенням відповідача від 30 травня 2012 року за № 23-9 у задоволенні заяви ОСОБА_5 було відмовлено у звязку з відсутністю вільних земельних ділянок. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2013 року у справі № 2320/4054/12 позовні вимоги чоловіка позивачки були задоволені частково: визнані неправомірними дії Червонослобідської сільської ради щодо відмови у виділенні земельних ділянок ОСОБА_5 та іншим для ведення особистого селянського господарства. У подальшому, а саме 15 квітня 2017 року, чоловік позивачки в черговий раз подав до Червонослобідської сільської ради заяву про надання йому земельної ділянки під особисте селянське господарство та 11 травня 2017 року отримав чергове відмовне рішення відповідача. 06 серпня 2017 року ОСОБА_5 помер. В звязку з цим, позивачка вважає, що у її покійного чоловіка виникло субєктивне майнове право на отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з дати подачі ним заяви про виділення йому у власність земельної ділянки, а тому просить суд визнати рішення Червонослобідської сільської ради № 25-37 від 11 травня 2017 року неправомірним та скасувати його. Також позивачка просить суд стягнути реальну вартість втраченого майна на момент розгляду справи у загальному розмірі 1 793 700 грн.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві від 14 грудня 2017 року та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що прийняте Червнослобідською сільською радою рішення за № 25-37 від 11 травня 2017 року, яке оскаржується позивачкою, є законним і прийнятим у чіткій відповідності як до положень ЗК України, так і Закону України Про місцеве самоврядування в Україні. Крім того, з огляду на те, що чоловік позивачки не набув права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яку бажав отримати у власність згідно заяви від 15 квітня 2017 року, а тому жодних збитків, в тому числі і моральної шкоди, відповідачем позивачці завдано не було. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши позицію позивача, її представника та представника відповідача, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період часу із 1976 року по 06 серпня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 13 лютого 2012 року ОСОБА_1 (чоловік позивачки) подав до Червонослобідської сільської ради заяву про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,5 га. в адміністративних межах села ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2013 року по справі № 2320/4054/12 визнано неправомірними дії Червонослобідської сільської ради щодо відмови у виділенні земельних ділянок ОСОБА_5 та іншим для ведення особистого селянського господарства.

15 квітня 2017 року ОСОБА_5 подав до Червонослобідської сільської ради заяву про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,75 га. в адміністративних межах села ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Червонослобідської сільської ради за № 25-37 від 11 травня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено до закінчення кримінального провадження.

06 серпня 2017 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується витягом № 49200606 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22 вересня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною сьомою вказаної статті ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно частини дев'ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. (частина десята та одинадцята статті 118 ЗК України).

Із системного аналізу наведених норм матеріального права слід зробити висновок, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

З огляду на викладене вище та беручи до уваги, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є тотожним поняттю права власності на конкретну земельну ділянку, тому суд критично оцінює твердження позивача про те, що з дня подачі її покійним чоловіком до Червонослобідської сільської ради заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у ОСОБА_5 виникло субєктивне майнове право на отримання у власність земельної ділянки площею 1,75 га. в адміністративних межах села ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства.

Також суд прийшов до висновку, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення Червонослобідською сільською радою за № 25-37 від 11 травня 2017 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою жодні негативні наслідки для позивача не настали, тому порушення прав позивача відсутнє.

Так, згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно - правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі, а також невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Тому відсутність порушеного права, встановленого при розгляді справи по суті, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову, навіть якщо оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням законодавства.

З огляду на встановлення в судовому засіданні відсутності факту порушення будь-якого права позивача при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання неправомірним та скасування рішення Червонослобідської сільської ради за №25-37 від 11.05.2017 року слід відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення із Червонослобідської сільської ради збитків, завданих її неправомірними діями та прийняттям оскаржуваного рішення, в сумі 1 793 700 грн., в тому числі і моральної шкоди в сумі 100000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічна норма передбачена і статтями 1173 - 1176 Цивільного кодексу України. Тобто при підтвердженні в установленому порядку фактів незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень завдана юридичній або фізичній особі шкода відшкодовується за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 77 цього Закону).

Стаття 1 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, до органів місцевого самоврядування відносить органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку, що юридичною підставою такої відповідальності органів місцевого самоврядування є заподіяння шкоди юридичним чи фізичним особам у результаті прийняття незаконних рішень, вчинення неправомірних дій або бездіяльності при здійсненні ними виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, передбачених Законом та іншими законами.

Посилання позивачки на норми ч. 1 ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала та на норми ст. 1192 ЦК України, згідно із якою з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може, зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі - є безпідставним з огляду на наступне. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Однак розмір вартості земельної ділянки не може бути взятий судом до уваги, оскільки жодної шкоди земельній ділянці завдано не було, а тому жодні негативні наслідки для майна не настали внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. Тобто відсутня підстава цивільно-правової відповідальністі відповідача, як за заподіяння шкоди майну, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення матеріальних збитків, завданих майну, задоволенню не підлягають.

З огляду на те, що жодні негативні наслідки для позивачки не настали внаслідок прийняття відповідачем рішення за № 25-37 від 11 травня 2017 року, тобто порушення прав позивачки не відбулося, то і відсутня підстава цивільно-правової відповідальністі відповідача, як заподіяння шкоди позивачці. У звязку із цим позовні вимоги про стягнення матеріальних збитків задоволенню не підлягають.

Відносно моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві позивачка зазначила, що неправомірним рішенням відповідача їй також заподіяна моральна шкода в розмірі 100000 грн., яка полягає у нанесених моральних стражданнях.

Однак, матеріали адміністративної справи не містять жодного доказу на підтвердження причинного зв'язку між протиправними діями відповідача та завданням позивачу від цього моральної шкоди моральних страждань.

Суд наголошує, що моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами, тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Вказане свідчить про необґрунтованість доводів позивача в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 100000 грн.

Одночасно суд, при ухваленні рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями чи рішеннями органу місцевого самоврядування в розмірі 1 793 700 грн., з яких 100000 грн. - моральна шкода, зважає на те, що ця позовна вимога є похідною від вимоги про визнання неправомірним та скасування рішення Червонослобідської сільської ради за № 25-37 від 11 травня 2017 року. Оскільки судом у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування відмовлено, то і похідна вимога також задоволенню не підлягає.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що за відсутності порушеного права позивачки у позові слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області про стягнення збитків та відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням та бездіяльністю відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський районний суд шляхом подачі в 30 денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасовано.

Позивач: ОСОБА_1: місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1; ІК НОМЕР_1.

Відповідач: Червонослобідська сільська рада, Черкаського району Черкаської області, місцезнаходження: 19604, с. Червона Слобода, вул. Соборна,2/1, .

Повний текст судового рішення складено 29 жовтня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_6