Справа № 826/8576/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 листопада 2018 року № 826/8576/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів, про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

22.06.2018 Публічне акціонерне товариство «Центренерго» (ПАТ «Центренерго») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (ВПВР УДВС ГУ ТУЮ у м. Києві), в якій висловило прохання:

- визнати дії щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №47278956 від 15.05.2018, - незаконними;

- визнати недійсною постанову про стягнення виконавчого збору ВП №47278956 від 15.05.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ПАТ «Центренерго» є боржником у виконавчому провадженні №47278956 з примусового виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2011 у справі №2а-7768/11/2670 про стягнення із ПАТ «Центренерго» адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 6655663,74 грн на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів України.

Однак, відповідачем фактично не стягувались з боржника кошти по виконавчому провадженню №47278956, не здійснювались будь-які виконавчі дії, що призвели до фактичного стягнення із боржника заборгованості на користь стягувача, а тому відповідач не мав права стягувати з ПАТ «Центренерго» виконавчий збір.

Також товариство зазначило, що на момент прийняття оскаржуваної постанови ВП №47278956 від 15.05.2018, існували підстави для обов’язкового зупинення виконавчого провадження №47278956, а саме Господарським судом міста Києва прийнято ухвалу від 28.01.2013 у справі №15/76-6-43/624-6 про банкрутство ПАТ «Центренерго».

Тобто, постанова ВП №47278956 від 15.05.2018 є протиправною, а дії відповідача щодо її складання – незаконними.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2018 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведенням судового засідання та виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 104) та призначено у справі судове засідання.

В засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, вкладні у позовній заяві та надані у справу докази.

Відповідач відзиву на позовну заяву ПАТ «Центренерго» не подав.

Третя особа Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало до суду пояснення у справі в яких зазначає, що відповідачем не здійснювались примусові дії по стягненню заборгованості з ПАТ «Центренерго», а спір було врегульовано мирним шляхом, доводи позивача є аргументованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні та потреби заслухати свідка чи експерта, суд за клопотанням представника позивача, на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) та частини дев’ятої статті 205 КАС України ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Отже, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2011 №2а-7768/11/2670, яка набрала законної сили, задоволено позовні вимоги Прокурора Солом’янського району міста Києва в інтересах держави в особі Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів України й стягнуто із ПАТ «Центренерго» адміністративно-господарські санкції та пеню у розмірі 6655663,74 грн за невиконання нормативів по працевлаштуванню інвалідів у 2010 році.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі №15/76-6-43/624-6 про банкрутство ПАТ «Центренерго» забезпечено вимоги кредиторів та зупинено примусове стягнення з ПАТ «Центренерго» на підставі ряду виконавчих документів, в тому числі на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2011 у справі №2а-7768/11/2670 про стягнення із ПАТ «Центренерго» 6655663,74 грн.

09.04.2015 ПАТ «Центренерго» листом №8-08/1857 повідомив ВПВР УДВС ГУ ТУЮ у м. Києві про забезпечення вимог кредиторів та зупинення примусового стягнення згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі №15/76-6-43/624-6 про банкрутство ПАТ «Центренерго».

22.04.2015 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47278956 на підставі виконавчого листа №2а-7768/11/2670 про стягнення із ПАТ «Центренерго» 6655663,74 грн на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів України. Дана постанова отримана ПАТ «Центренерго» 20.05.2015.

20.05.2015 ПАТ «Центренерго» подано до ВПВР УДВС ГУ ТУЮ у м. Києві заяву №8-08/2537 про зупинення виконавчого провадження №47278956 у зв’язку із забезпеченням вимог кредиторів у справі про банкрутство ПАТ «Центренерго» згідно ухвали Господарського суду міста Києва №15/76-6-43/624-6 від 28.01.2013 про забезпечення вимог кредиторів.

26.05.2015 відповідачем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження №47278956 у зв’язку із зупиненням судом стягнення згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі про банкрутство ПАТ «Центренерго» №15/76-6-43/624-6.

23.10.2017 між ПАТ «Центренерго» та Київським міським відділенням фонду соціального захисту інвалідів укладено мирову угоду у процесі виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2011 у справі №2а-7768/11/2670 на умовах розстрочення заборгованості протягом 36 місяців.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва №2а-7768/11/2670 від 13.02.2018 затверджено умови примирення сторін із істотною умовою розстрочення заборгованості строком на 36 місяців.

Згідно платіжних доручень №914 від 16.03.2018, №1339 від 16.04.2018, №1730 від 14.05.2018 ПАТ «Центренерго» належним чином виконує умови мирової угоди затвердженої ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва №2а-7768/11/2670 від 13.02.2018.

15.05.2018 ВПВР УДВС ГУ ТУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №47278956 з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва №2а-7768/11/2670 про стягнення із ПАТ «Центренерго» 6655663,74 грн у зв’язку із затвердженням мирової угоди.

При цьому, 15.05.2018 відповідачем винесено постанову ВП №47278956 про стягнення із ПАТ «Центренерго» виконавчого збору у розмір 665566,37 грн.

Вважаючи постанову ВП №4727895 від 15.05.2018 протиправною, а дії щодо її складання незаконними, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до норм, викладених у статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно з частиною п'ятою та шостою статті 26 вказаного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов’язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Згідно статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в розмірі 10% від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу.

Згідно статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача, виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є:

1) фактичне виконання судового рішення;

2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми та обраховується лише від розміру фактично стягнутої суми.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 18.02.2018 у справі №910/1587/13, від 14.05.2018 у справі №908/2356/16.

Судом встановлено, що державними виконавцями ВПВР УДВС ГУ ТУЮ у м. Києві у рамках ВП №47278956 не стягнуто з боржника на користь стягувача будь яких коштів, а також не вчинено жодних виконавчих дій, що призвели до фактичного стягнення із боржника заборгованості на користь стягувача.

Крім того, суд звертає увагу й на те, що виконавче провадження №47278956 було відкрите 22.04.2015 і зупинене 26.05.2015 на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі про банкрутство ПАТ «Центренерго» №15/76-6-43/624-6.

При цьому, підстава для зупинення ВП №47278956 (ухвала Господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі про банкрутство ПАТ «Центренерго» №15/76-6-43/624-6) існувала й на момент відкриття ВП №47278956, про що відповідач був обізнаний із поданого ПАТ «Центренерго» звернення від 02.04.2015, а відтак, додатково вказує на неможливість здійснення відповідачем в рамках ВП №47278956 дій спрямованих на фактичне стягнення заборгованості з ПАТ «Центренерго» й свідчить про невжиття відповідачем заходів примусового виконання виконавчого листа №2а-7768/11/2670.

У зв’язку із викладеним, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з ПАТ «Центренерго» виконавчого збору в рамках ВП №47278956. Разом з цим, відповідач не врахував даної обставини та безпідставно склав оскаржувану постанову про стягнення з ПАТ «Центренерго» виконавчого збору.

Разом з тим, погоджуючись по суті спору з позивачем, суд, водночас до ходить висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав та інтересів позивача. Відповідне право суду передбачене частиною другою статті 9 КАС України.

Так, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно, суд виходить з приписів підпункту 10.2 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення» від 20.05.2013 №7.

Так, із змісту статті 162 КАС України (в редакції до 15.12.2017) наразі це стаття 245 КАС України, випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

При цьому вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

Таким чином, проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову та захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання протиправними дій ВПВР УДВС ГУ ТУЮ у м. Києві щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №47278956 від 15.05.2018, а також визнання протиправною та відповідно скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП №47278956 від 15.05.2018.

Частиною першою, сьомою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявного у матеріалах справи платіжного доручення №2690 від 06.07.2018, позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 3524 грн, то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариство «Центренерго» задовольнити повністю.

Визнати дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 15.05.2018 ВП №47278956, - протиправними.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення виконавчого збору від 15.05.2018 ВП №47278956.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь Публічного акціонерного товариство «Центренерго» витрати зі сплати судового збору у розмірі 3524 (три тисячі п’ятсот двадцять чотири) гривні.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 287, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Центренерго» (місцезнаходження юридичної особи: 03022, місто Київ, вулиця Козацька, будинок 120/4, літера «Є»; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 22927045).

Відповідач - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (місцезнаходження: 03056, місто Київ, вулиця Виборзька, будинок 23, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 34691374).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів (місцезнаходження юридичної особи: 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 104; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 22869098).

Суддя О.М. Чудак