Справа № 208/2472/17
Суддя: Похваліта С. М.
Дата ухвалення: 2018-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 208/2472/17
№ провадження 2-а/208/29/18
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі Головуючого, судді - Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Тур І.В.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області із адміністративним позовом до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

У своєму позові позивач ОСОБА_1 просить суд зобов'язати відповідача взяти на облік, призначити та виплачувати йому пенсію за віком, з урахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, періоду навчання, проходження служби в Збройних Силх, стажу зазначеного у трудовій книжці, згідно копіями відповідних документів та застосування всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру, передбачених пенсійним законодавством України, починаючи з 12 березня 2014 року.

У своєму позові позивач посилається на те, що до 1997 року він проживав у Ленінському районі Луганська, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 14.03.2016 року зобов'язано УПФУ в Ленінському районі м.Луганська призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня звернення із заявою про призначення пенсії за віком, тобто з 12 березня 2014 року, з подальшою її нарахуванням та виплатою. Потім звернувся до відповідача зі заявою про взяття на обліку та призначити пенсію за віком з 12.03.2014 року як непрацюючому пенсіонеру, але рішенням було відмовлено.

Так, до адреси суду від представника відповідача надійшли заперечення на позов, у якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

У своєму відзиві представник відповідача посилається на те, що заява про взяття на обліку та призначити пенсію за віком подана не за місцем перебування на обліку, а тому відповідач не є особою, яка має обов'язок по відношенню до позивача щодо призначення пенсії.

Дослідивши письмові докази по справі, надані суду відзив на позов, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач до 1997 року проживав у Ленінському районі Луганська, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 14.03.2016 року зобов'язано УПФУ в Ленінському районі м.Луганська призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня звернення із заявою про призначення пенсії за віком, тобто з 12 березня 2014 року, з подальшою її нарахуванням та виплатою.

Позивач через представника звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, але Рішенням № 13 комісії по розгляду звернень громадян Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 25 січня.2017 р. відмовлено ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком та, у зв'язку з тим, що заява призначення пенсії подається пенсіонером особисто до органу, якого зобов'язано призначити пенсію (а.с. 3).

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 р.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно достатті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону й з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. у справі №21-168а15.

Проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

При переведенні на пенсію по інвалідності з іншого виду пенсії орган, що призначає пенсію, додає до пенсійної справи виписку з акта огляду МСЕК про встановлення або зміну групи інвалідності.

Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як зазначено вище, судом встановлено, що Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 14.03.2016 року зобов'язано УПФУ в Ленінському районі м.Луганська призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня звернення із заявою про призначення пенсії за віком, тобто з 12 березня 2014 року, з подальшою її нарахуванням та виплатою, а не Кам'янське об'єднане Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області.

В Кам'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області позивач не перебував на обліку як пенсіонер.

За змістом ст. 49 Закону № 1058 та п. 2.8 Порядку № 22-1 обов'язковою умовою для поновлення виплати пенсії є наявність у пенсійного органу пенсійної справи особи.

В розглядуваному випадку у відповідача відсутня пенсійна справа позивача.

Відповідно до п. 4.12 Порядку № 22-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

При цьому, за змістом абз. 4 п. 1.5 Порядку № 22-1 заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Позивачем особисто не подавалась заява про запит пенсійної справи.

Оскільки представник позивача звернувся за призначенням пенсії до територіального органу Пенсійного фонду, тобто не до органу, що повинен за рішенням суду призначає пенсію, та позивач не перебувала на обліку саме в Кам'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області та рішення суду й не було зобов'язано відповідача призначити пенсію, суд вважає необґрунтованим вимоги позивача.

Відтак, на виконання рішення суду про призначення пенсії позивач повинен звернутися саме до УПФУ в Ленінському районі м.Луганська, тобто до органу, який було зобов'язано призначити пенсію рішенням суду.

У зв'язку із зазначеним судом не встановлено підстав для зобов'язання відповідача призначити пенсію позивачу саме Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

На підставі викладеного, керуючись ст.19, ст.22, ст.46, 55 Конституції України, ст.ст. 241, 244-246, 260, 293, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у разі застосування судом ч.6 ст.250 КАС України, з часу складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суд, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти дні з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, , адреса: 49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26.

Суддя Похваліта С. М.