Справа № 826/6939/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 року 14:35 № 826/6939/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючої судді Кузьменко А.І., суддів Добрівської Н.А., Маруліної Л.О., за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України,

Міністерства соціальної політики України,

Державної казначейської служби України

про визнання дій Кабінету Міністрів України неправомірними, визнання бездіяльності Міністерства соціальної політики України протиправною, стягнення з Державної казначейської служби України грошових коштів та відшкодування моральної шкоди

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

від відповідача 1 - Пуленець А.С.,

від відповідача 2 - Сенчук М.С.,

від відповідача 3 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач 1, КМУ), Міністерства соціальної політики України (далі по тексту - відповідач 2, Мінсоцполітики України), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 3, ДКСУ), в якому просить:

- визнати дії Кабінету Міністрів України протиправними та скасувати положення пункту 1 постанови від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» в частині установлення виплати разової грошової допомоги до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни 2 групи у розмірі 3265 грн, як такий, що суперечить статті 13 Закону №3551-ХІІ;

- визнати бездіяльність Міністерства соціальної політики України протиправною, яка полягає у не вчиненні певних дій щодо дотримання вимог статті 13 Закону №3551-ХІІ в частині виплати особам з інвалідністю внаслідок війни разової грошової допомоги, передбаченої щорічно до 5 травня, у встановленому розмірі;

- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у рахунок виплати разової грошової допомоги до 5 травня 2018 року, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в сумі 7 719,00 грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що йому, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, передбачено щорічно до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

З урахуванням положень Закону України Про Державний бюджет на поточний рік, як зазначив позивач, виплата разової грошової допомоги до 5 травня 2018 року повинна складати 10 984,00 грн.

Проте, на думку позивача, в порушення норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» останньому до 05 травня у 2018 році виплачено вказану допомогу у розмірі 3 265,00 грн, тобто, у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Сума разової грошової допомоги до 05 травня позивачу була виплачена 05 квітня 2018 року Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у неналежному розмірі, виходячи з суми перерахування коштів на зазначені цілі Міністерством соціальної політики України, а тому позивач вважає, що Міністерством соціальної політики України в даному випадку не вчинено дій щодо дотримання вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині виплати особам з інвалідністю внаслідок війни (ІІ група) разової грошової допомоги, передбаченої щорічної до 05 травня у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Також позивач у своїй позовній заяві зазначив й про те, що Кабінет Міністрів України у постанові від 14 березня 2018 року №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановив виплату разової грошової допомоги до 5 травня, у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що стало підставою для виплати позивачу суми допомоги у розмірі, меншому ніж встановлено Законом.

Крім того, позивач вказав й на те, що, на його думку, вказана вище постанова Кабінету Міністрів України суперечить Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Позивач зазначив, що внаслідок протиправних дій та бездіяльності відповідачів, його фізичний та психологічний стан різко погіршився, він постійно перебуває у депресивному стані та роздратованості, вимушений вживати ліки, з'явились безсонні ночі та від нього вимагаються додаткові зусилля для організації свого життя, тобто, на думку позивача, відповідачами йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 5000,00 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача 1 послався на те, що при прийнятті постанови від 14 березня 2018 року №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», якою визначено виплату разової грошової допомоги до 5 травня особам з інвалідністю та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин - 3 265,00 грн для ІІ групи, Кабінет Міністрів України діяв в порядок та спосіб, визначені законодавством України.

Представник відповідача 2, заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позовну заяву, зазначив, що абзацом 3 підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» визначено, що у 2018 році виплата разової допомоги до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи здійснюється у розмірі 3 265,00 грн, Мінсоцполітики перерахувало, а Управління соціального захисту населення виплатило позивачеві разову грошову допомогу до 5 травня, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, у розмірі 3 265,00 грн.

Тобто, на думку представника відповідача 2, кошти позивачу виплачено правомірно в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Стосовно позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача 2 наголосив на тому, що позивачем не доведено причинного зв'язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідач 3 відзиву на позовну заяву не надав з невідомих суду причин.

Не погоджуючись із запереченнями відповідачів 1 та 2 проти задоволення позовних вимог, позивач надав суду відповіді на відзиви, відповідно до яких підтримав доводи, викладені ним у позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року, у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправним та нечинним положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №79-VIII, який набрав чинності 1 січня 2015 року) в частині застосування норми і положення статті 13 Закону №3551-ХІІ у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 18 жовтня 2018 року позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представники відповідачів 1 та 2 позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволені відмовити, підтримавши доводи, викладені у відзивах на позовну заяву. Представник відповідача 3 в судове засідання не з'явився, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю на адресу суду не надходило.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації 26 квітня 2016 року, та є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, якій передбачена виплата разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З виписки по картковому рахунку НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_1 у АТ «Ощадбанк», вбачається, що 05 квітня 2018 року Управлінням праці та соціального захисту населення на рахунок позивача зараховано грошові кошти у розмірі 3 265,00 грн.

Вказані грошові кошти, як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, є разовою грошовою допомогою до 5 травня.

Не погоджуючись з розміром виплаченої разової грошової допомоги, а також з нормативно - правовим актом, який регулює порядок та розмір такої виплати, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі по тексту - Закон України від 22 жовтня 1993 року

№ 3551-XII).

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року №367-XIV статтю 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII доповнено частиною четвертою такого змісту: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком».

Частиною 2 статті 95 Конституції України передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України забезпечує проведення зокрема політики у сфері соціального захисту.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України» (далі по тексту - Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII) доповнено пунктом 26, яким передбачено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з моменту набрання чинності Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ.

Окремо суд звертає увагу на те, що наведені положення Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII не були визнані неконституційними та є чинними.

На виконання зазначених вище приписів Бюджетного кодексу України Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі по тексту - Постанова №170), відповідно до підпункту 1 пункту 1 якої встановлено, що у 2018 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня становить 3 265,00 грн, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин ІІ групи.

Суд звертає увагу, що оскаржуючи дії Кабінету Міністрів України з вимогою скасувати положення пункту 1 Постанови № 170, ОСОБА_1 не оскаржує процедуру прийняття самої Постанови №170, а оскаржує виключно невідповідність, на його думку, положень пункту 1 вимогам Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, а тому, суд дійшов висновку про недоцільність розгляду питання щодо дотримання Кабінетом Міністрів України процедури прийняття нормативно - правового акта під час вирішення даної адміністративної справи по суті.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

У рішенні Конституційного Суду України по справі № 18/183-97 від 03 жовтня 1997 року зазначається, що загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що приймаючи постанову від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» та, встановлюючи розміри, у тому числі, разової грошової допомоги до 5 травня, Кабінет Міністрів України діяв у межах повноважень та у відповідності до Конституції України та законів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а відтак правові підстави для скасування положень пункту 1 цієї постанови відсутні.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

У відповідності до абзацу 1 пункту 1 Постанови № 170 у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

В даному випадку, структурним підрозділом з питань соціального захисту є Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 05 квітня 2018 року позивачу на його картковий рахунок Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації виплачено 3 265,00 грн, що є розміром виплати разової грошової допомоги до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин ІІ групи, встановленим Постановою №170, а відтак відповідач 2, перерахувавши разову грошову допомогу до 5 травня позивачу, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, діяв у межах, спосіб та порядку, визначеними діючим законодавством України.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за доцільне зазначити наступне.

Так, відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння відповідачами шкоди, зокрема, не нарахування у належному розмірі та невиплати відповідно до статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993 № 3551-XII разової грошової допомоги до 5 травня у 2018 році, а також протиправність дій відповідачів та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

Отже, причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Слід зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, який повинен бути підтверджений відповідним судовим рішенням, яке має значення для справи про відшкодування шкоди.

Позивачем належних та допустимих доказів того, що останньому була спричинена, у тому числі, моральна шкода не надано.

Наведене в сукупності свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у рахунок виплати разової грошової допомоги до 5 травня 2018 року, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в сумі 7 719,00 грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачами доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а також враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуюча суддя - А.І. Кузьменко

Судді: Н.А. Добрівська

Л.О. Маруліна

Повний текст рішення суду виготовлений 30 жовтня 2018 року.