Справа № 826/16325/17
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2018 року № 826/16325/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Амельохіна В.В., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І., при секретарі судового засідання Грабовському В.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання невірним формулювання причин звільнення, змінити формулювання причини звільнення,

за участі:

представника позивача та позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_1,

представника відповідача - Божко В.Г.

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 09 жовтня 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач) про:

- визнання невірним формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 7- 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України), враховуючи подання ним встановленим законодавством порядком заяви про звільнення з посади за власним бажанням до прийняття Закону України «Про очищення влади»;

- змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням (по пункту 4 статті 36 Кодексу законів про працю України).

Ухвалою суду від 22 грудня 2017 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання.

Ухвалою суду від 05 лютого 2018 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, відповідачем не вірно здійснено формулювання причини його звільнення, оскільки ним 26.04.2014р. була подана заява про звільнення за власним бажанням, однак, вона без погодження позивача була відкликана Головою ДСНС, в результаті чого його було звільнено на підставі пункту 7- 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що після закінчення строку попередження позивач не залишив роботи і не вимагав розірвати трудовий договір, а тому Кабінет Міністрів України не мав права в подальшому звільняти його за заявою від 26.04.2014р.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України від 01.02.2013р. №55/2013 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій.

Указом Президента України від 22.01.2014р. №32/2014 ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій.

У період з 02 березня 2014 року по 26 квітня 2014 року ОСОБА_1 виконував обов'язки Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій відповідно до наказу Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій (по особовому складу служби цивільного захисту) №84 від 02.03.2014р.

26 квітня 2014 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням з посади першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій.

Однак, розпорядженням Кабінету Міністрів України №325-р від 08.04.2015р. ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій на підставі п. 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи невірним формулювання причин звільнення з посади, позивач звернувся до суду з адміністративним позов.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011р. №3166-VІ (в редакції, станом на 26.04.2014р.) керівник центрального органу виконавчої влади може мати не більше двох заступників, які призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.

Пунктом 4 частини сьомої статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (в редакції, станом на 24.04.2014р.) Кабінет Міністрів України призначає на посаду та звільняє з посади за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України.

Згідно з абз. 1 частини 2 статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» пропозиції Прем'єр-міністрові України стосовно кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади та його заступників вносить міністр, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Відповідно до частини 3 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013р. №20/2013 Державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра оборони України (далі - Міністр).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, ОСОБА_1 24.04.2014р. подав Прем'єр - міністру України заяву про звільнення з посади першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій за власним бажанням.

Кабінетом Міністрів України підготовлено проект розпорядження про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій згідно з його заявою (арк. 19).

Однак, листом від 17.05.2014р. №28-1/91 Голова Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій С. Бочковський просив Міністра внутрішніх справ України повернути матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій без розгляду.

Супровідним листом від 21.05.2014р. №6465/0/2-14 Секретаріат Кабінету Міністрів України повернув матеріали Голові Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій С. Бочковському.

В подальшому, як зазначає позивач, він продовжував працювати на посаді першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій.

Необхідність роботи ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій була зумовлена тим, що Голова Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій Бочковський С.С. повідомив, що в умовах окупації Криму, початку антитерористичної операції на сході України та у зв'язку із службовою необхідністю йому потрібно продовжити працювати та виконувати свої обов'язки.

Як зазначив позивач під час розгляду справи, він продовжував виконувати обов'язки першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій, Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій (за його відсутності), входив до складу Міжвідомчої координаційної комісії Антитерористичного центру при Службі безпеки України (розпорядження Президента України від 07.04.2014р. №504/2014-рп), очолював Оперативний штаб ДСНС щодо забезпечення участі в антитерористичній операції, практично у цілодобовому режимі організовував виконання визначених Президентом України, Кабінетом Міністрів України та Прем'єр-міністром України ДСНС завдань (неодноразово безпосередньо у зоні проведення антитерористичної операції).

04 березня 2015 року Указом Президента України №121/2015 відповідно до статті 26 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 присвоєно 2 ранг державної служби.

В подальшому, як зазначає позивач, 26.03.2015р. до ДСНС надійшло розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.03.2015р. №240-р «Деякі питання проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади», яке передбачало проведення перевірок посадових осіб, зокрема першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій.

На підставі п. 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 звільнено розпорядженням Кабінету Міністрів України №325-р від 08.04.2015р. з посади першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій.

Як зазначає позивач, він 19.12.2016р. звернувся до Прем'єр - міністра України з проханням розглянути та посприяти позитивному вирішенню питання внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.04.2015р. №325-р в частині підстав звільнення з посади першого заступника Голови Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій (замість підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п. 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України) на «за власним бажанням». 22.12.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Міністра внутрішніх справ України з проханням підтримати його звернення до Прем'єр-міністра України.

Листом від 03.04.2017р. №14/Б-56 Департамент формування політики щодо підконтрольних Міністрові органів влади та моніторингу МВС України повідомлено позивача, що він має право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службовий осіб у відповідності до норм статті 55 Конституції України.

Приймаючи рішення у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 30.03.2015р. подано Прем'єр - міністру України заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Міністерством юстиції України 11.04.2015р. підготовлено повідомлення №5993/0/2-15 про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що застосовується заборона визначена п. 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки він у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року працював на посаді заступника та першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади» заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема, щодо керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників.

Частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» встановлено, що протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про очищення влади» особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Із Закону України «Про очищення влади» вбачається, що метою встановлення передбачених ним заборон, є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини (частина друга статті 1 Закону).

Як зазначено у пункті 50 Остаточного висновку Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») від 19 червня 2015 року № 788/2014, частинами першою та другою статті 7 передбачено дискваліфікацію певних осіб на основі того, що вони обіймали посади під час президентства Віктора Януковича у 2010- 2014 роках або під час подій Майдану на рубежі 2013- 2014 років. Дискваліфікація, заснована виключно на посаді, яку обіймала особа, не суперечить міжнародним стандартам за умови, що йдеться про посади в установах, відповідальних за серйозні порушення прав людини і винних у серйозних випадках халатності.

Зміст Закону, а саме поширення його положень на керівників Державної служби України з надзвичайних ситуацій (стаття 2 Закону), вказує, що мета недопущення до управління державними справами певних осіб у Законі розуміється досить широко - як недопущення таких осіб до здійснення важливих державних функцій, до яких, без сумніву, належить Державна служба України з надзвичайних ситуацій.

В Остаточному висновку щодо Закону України «Про очищення влади» від 19- 20 червня 2015 року Венеціанської комісії зазначено, що питання люстрації безпосередньо порушується в Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1096 (1996) про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем. Резолюція наголошує, що люстраційні заходи «можуть бути сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв» (пункт 12). Цими критеріями є: провина, саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості та право на судовий перегляд ухваленого рішення; різні функції та цілі люстрації, а саме захист новоствореної демократії, і кримінальне право, тобто покарання осіб, які вважаються винними, повинні дотримуватися; також люстрація повинна мати жорсткі обмеження у часі, як у період її застосування, так і в період, впродовж якого здійснюється перевірка. Більш детально критерії роз'яснені у доповіді, що додається до резолюції 1096 (1996), яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенстві права (далі - Керівні принципи 1996 року). Ці Керівні принципи були прийняті для формування політики, спрямованої на ліквідацію спадщини комуністичного періоду, який закінчився в 1991 році. Ці основоположні принципи можна застосовувати mutatis mutandis до спадщини режиму Віктора Януковича.

Однак врахуванню підлягає те, що у Проміжному висновку щодо Закону України «Про очищення влади» від 12- 13 грудня 2014 року Венеціанська комісія вказала, що Керівні принципи передбачають, що люстрація «може бути використана тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб'єкт люстрації, створенню життєздатної вільної демократії шляхом використання суб'єктом службового становища з метою порушення прав людини або блокування процесу демократизації» (пункт 29).

У пункті 65 остаточного висновку Венеціанська комісія вказала, що оскільки «метою люстрації є не покарання людей, які вважаються винними, … а захист нової демократії» (преамбула до Керівних принципів), зміни в особистій позиції є тим фактором, який слід ураховувати щодо всіх категорій осіб.

Закон забороняє певним категоріям осіб обіймати певні державні посади. Венеціанська комісія наголошує на тому, що відповідно до концепції «демократії, здатної захистити себе», держава має право відстороняти від доступу до зайняття державних посад осіб, які можуть становити загрозу демократичній системі та/або показали себе негідними служити суспільству. Водночас Європейський суд з прав людини зазначив у справі «Жданока», що «щоразу, коли держава має намір покладатися на принцип «демократії, здатної захистити себе» для виправдання втручання у права особистості, вона повинна ретельно оцінювати масштаби та наслідки цього заходу, щоб переконатися у тому, що / ... / рівновагу буде досягнуто». Таким чином, правова норма, яка накладає обмеження на доступ до державних посад, має бути чіткою й обґрунтованою за характером та повинна дотримуватися принципу пропорційності.

Питання люстрації безпосередньо порушується в Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1096 (1996) про заходи ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем.

Зокрема у пунктах 11-14 зазначається наступне.

« 11. Що стосується поводження з особами, які не вчинили жодних злочинів, за які осіб можна притягати до відповідальності відповідно до пункту 7, але які, проте, займали високі посади при колишніх тоталітарних комуністичних режимах і підтримували їх, Асамблея відзначає, що деякі держави визнали за необхідне вжити адміністративні заходи, такі як прийняття законів про люстрацію або декомунізацію. Метою цих заходів є відсторонення таких осіб від здійснення державної влади, якщо їм не можна довірити цього відповідно до демократичних принципів, тому що вони не продемонстрували свою прихильність демократичним принципам чи віру в них у минулому і не зацікавлені та не мають мотивів дотримуватися їх сьогодні.

Асамблея підкреслює, що загалом ці заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Асамблея вважає за необхідне забезпечити, щоб закони про люстрацію й подібні адміністративні заходи відповідали вимогам держави, заснованої на верховенстві права, і зосереджувалися на загрозах основоположним правам людини й процесу демократизації. Дивіться "Керівні вказівки щодо забезпечення відповідності законів про люстрацію й подібних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на верховенстві права".

Крім того, Асамблея рекомендує, щоб службовці, яких звільнили з посади на основі законів про люстрацію, у принципі не втрачали раніше надбаних фінансових прав. У виняткових випадках, коли представники правлячої еліти колишнього режиму призначали собі пенсії вищі, ніж у пересічних громадян, їх пенсії повинні бути зменшені до звичайного рівня.».

Таким чином, у Резолюції 1096 Асамблея звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади.

В Рекомендації Парламентської асамблеї Ради Європи «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» Doc. 7568 від 3 червня 1996 року зазначено, що щоб бути сумісними з державою, заснованою на верховенстві права, закони про люстрацію повинні відповідати певним вимогам. Насамперед, увагу люстрації слід зосередити на загрозах основоположним правам людини і процесу демократизації. Помста не може бути метою таких законів; не повинно допускатися і політичне чи соціальне зловживання результатами процесу люстрації. Метою люстрації є не покарання людей, які вважаються винними, бо це завдання прокурорів, які застосовують кримінальне право, а захист нової демократії.

Серед зазначених в Рекомендації керівних вказівок щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенства права, варто окремо наголосити на наступних:

b) Люстрація може використовуватися тільки для ліквідації або суттєвого зменшення загрози, яку суб'єкт люстрації становить для формування життєздатної і вільної демократичної держави, використовуючи своє особливе становище, порушуючи права людини або блокуючи процес демократизації;

d) Люстрація повинна обмежуватися посадами, щодо яких є всі підстави вважати, що суб'єкти, які їх обіймають, становитимуть значну небезпеку для прав людини і демократії, тобто призначуваними державними посадами, які передбачають значну відповідальність за формування або виконання державної політики та практику, пов'язану з внутрішньою безпекою, або призначуваними державними посадами, на яких можливе або здійснюється порушення прав людини, наприклад, посадами в правоохоронних органах, службі безпеки та розвідці, судовій системі та прокуратурі;

k) Люстрація "свідомих співробітників" допускається тільки щодо осіб, які насправді були зайняті в державних установах (наприклад, спецслужбах) при серйозних порушеннях прав людини, від яких фактично постраждали інші особи, і які знали або повинні були знати, що їх поведінка може завдати шкоду.

На необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує і Венеціанська комісія у висновку від 14-15 грудня 2012 року №СЭЬ-АО (2012) 028 щодо «Закону про люстрацію» колишньої Югославської Республіки Македонія (п. 7), а також у Проміжному (п. 64, 82, 104) та Остаточному (п. 18) висновках № 788/2014 щодо Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно вимог статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Права людини, зокрема право на доступ до публічної служби, не є абсолютними і, як про це неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, у разі, коли є конфлікт декількох прав, кожне з яких гарантоване Конвенцією, варто зважити всі інтереси, що поставлені на карту. У разі якщо держава зобов'язана рівною мірою забезпечувати права, гарантовані Конвенцією та між якими існує конфлікт, і якщо захист одного права призведе до втручання у інше право, саме держава покликана обрати адекватний засіб для того, щоб відповідне втручання у право було пропорційним і таким, що переслідує законну мету (Fernandez Martinez v. Spain, Рішення від 12 червня 2014 року, заява №56030/07, п.123). Втручання [у право] може вважатись «необхідним у демократичному суспільстві» для законної мети, якщо воно відповідає «невідкладній соціальній потребі», і здійснені національними органами засоби є «відповідними і достатніми» (Fernandez Martinez v. Spain , п.124).

Широта такої свободи розсуду залежить від ряду факторів, зокрема там, де мова йде про особливо важливий аспект існування особистості, межі свободи державного розсуду будуть обмеженими.

Суд звертає особливу увагу на той факт, що ОСОБА_1 подав 26.04.2014р. до Прем'єр-міністра України заяву про звільнення за власним бажанням. Згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21.05.2014р. №6465/0/2-14 Голові ДСНС Бочковському С.С. на підставі його листа від 17.05.2014р. №28-1/91 було повернуто заяву позивача про звільнення за власним бажанням без розгляду.

При цьому, право Кабінету Міністрів України щодо повернення заяви ОСОБА_1 без розгляду за відсутності його волевиявлення не передбачено ні Законом України «Про Кабінет Міністрів України», ні Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМ України від 18.07.2007р. №950.

Крім того, суд також звертає особливу увагу на те, що жодним чинним нормативно-правовим актом не передбачено право Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій направляти листи до Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення заяви про звільнення за власним бажанням першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій, без розгляду за відсутності волевиявлення ОСОБА_1

Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Як повідомив ОСОБА_1 він не відкликав свою заяву від 26.04.2014р. про звільнення за власним бажанням.

ОСОБА_1 під час розгляду справи пояснив, що Голова Державної служби України з надзвичайних ситуацій не повідомив його, що ним направлено листа від 17.05.2014р. №28-1/91 до Міністра внутрішніх справ України про повернення заяви від 26.04.2014р. про звільнення за власним бажанням, без розгляду.

Позивач вказав, що Голова Державної служби України з надзвичайних ситуацій його лише повідомив про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням, після того, як направив відповідного листа.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення позивача з посади першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, його заява про звільнення за власним бажанням від 26.04.2014р. розглянута Кабінетом Міністрів України не була.

Відповідач не надав доказів, що позивач ознайомлений з рішенням про повернення його заяви без розгляду.

З огляду на викладені обставини, судом встановлено, що відповідачем порушено конституційне право позивача на звільнення за власним бажанням, а також право на пенсійне забезпечення.

Надаючи оцінку зазначеним діям Кабінету Міністрів України з урахуванням принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів встановила порушення принципу пропорційності, оскільки в даному випадку втручання у права особистості не виправдовують мету люстраційного процесу, «рівновагу не було досягнуто». Позивач мав намір самостійно відсторонитися від здійснення державної влади, що вже було б результатом, на який спрямована люстраційна процедура. Люстрація може бути використана тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб'єкт люстрації, створенню життєздатної вільної демократії шляхом використання суб'єктом службового становища з метою порушення прав людини або блокування процесу демократизації.

Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до прав ОСОБА_1 з урахуванням його заяви про звільнення за власним бажанням, по відношенню до легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 18.09.2018р. у справі №800/186/17.

З огляду на зазначене колегія суддів зазначає, що за наявності у Кабінету Міністрів України відомостей про те, що ОСОБА_1 виявив бажання звільнитися з посади за власним бажанням, його звільнення за критерієм, що має більш негативні наслідки, а саме у зв'язку із здійсненням заходів з люстрації щодо посади, яку він обіймав, а не усунення від посади на підставі заявленого добровільного наміру, є непропорційним, оскільки не виправдає мети, яка полягає у встановленні справедливого балансу між захистом демократичного суспільства, з одного боку, та захистом індивідуальних прав, з іншого.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що розпорядження Кабінету Міністрів України №325-р від 08.04.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади» є безпідставним та підлягає зміні, виклавши його в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України».

Приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом встановлено неправильне формулювання причини звільнення ОСОБА_1, суд з метою повного та всебічного захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача вважає за необхідне внести зміни до розпорядження Кабінету Міністрів України №325-р від 08.04.2015р. про звільнення ОСОБА_1 в частині підстав звільнення останнього, а саме: «Звільнити ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України».

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 02068) задовольнити повністю.

Змінити розпорядження Кабінету Міністрів України №325-р від 08 квітня 2015 року виклавши його в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України».

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: І.А. Качур

В.І. Келеберда