Справа № 810/4704/18
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2018 року 810/4704/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації по наданню ОСОБА_1 статусу інваліда війни внаслідок участі в ліквідації наслідків на аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони;

- зобов'язати Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус інваліда війни.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 1986 році він брав участь у роботах, повязаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Позивач стверджував, що відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" він має право на визнання за ним статусу інваліда війни та отримання відповідного посвідчення, але відповідач протиправно відмовив йому у визнанні статусу інваліда війни, чим позбавив передбачених законом гарантій.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.09.2018 відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Проте, на час прийняття рішення у даній справі відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Частиною другою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через пятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії СМ №486360, виданий Баришівським РВ ГУ МВС України в Київській області 17 травня 2002 року.

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1, зокрема:

- з 14.04.1972 - позивач згідно з наказом №88 від 17.04.1972 прийнятий на роботу до Баришівського АТП 09031 на посаду шофера ІІ класу;

- на підставі наказу №302 від 30.11.1972 Баришівське АТП 09031 обєднано з Бориспільським АТП 09033;

- на підставі наказу від 06.01.1983 №3 у звязку з реорганізацією Київського облавтоуправління Бориспільського АТО-09033 перейменоване у Бориспільське АТП-31040;

- з 01.10.1984 - Бориспільське АТП-31040 було реорганізоване у Баришівське АТП-31046;

- з 01.10.1986 - Баришівське АТП-31046 перейменоване у Баришівське АТП 13247;

- з 29.10.1990 - позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП УССР.

У період з 21.06.1986 по 26.06.1986, з 23.07.1986 по 28.07.1986 та з 13.10.1986 по 28.10.1986 позивач був відряджений до м. Чорнобиля для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідками та разовими пропусками на право вїзду в закриту зону.

Згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного звязку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 12.12.2006 №21 за результатами розгляду звернення позивача та документації на предмет встановлення причинного зв'язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, позивачу встановлено основний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст. кризовий перебіг; дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з правобічною пірамідною недостатністю, вестибулярною та вегетативною дисфункцією, церебрастенічним синдромом з порушенням емоційно-вольової сфери. Висновок: захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно до виписки із акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 27.12.2006 серії КИО-І №294031, позивачу встановлено довічно другу групу інвалідності з 12 грудня 2006 року та зазначено причину інвалідності - захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

17 січня 2007 року Київська обласна державна адміністрація видала позивачу безстрокове посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія1) серії А №113401 С.

Крім цього, як вбачається з вкладки №605080 С до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії А №113401, яка дійсна довічно, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області із заявою про надання йому статусу інваліда війни.

Листом від 03.09.2018 №12-26/1750 Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області повідомило позивача про те, що відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу" до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Також вищевказаним листом від 03.09.2018 №12-26/1750 повідомлено, що Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області 14.11.2017 надіслало запит до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про залучення АТП №13247 до формувань Цивільної оборони. У відповіді, отриманій 05.12.2017, зазначено, що розпорядчі документи начальника ЦО Київської області містять прямі вказівки щодо організації заходів Цивільної оборони, завдання з цього приводу всім службам Цивільної оборони Київської області, а також обласним організаціям та установам. При цьому вони не містять відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян.

Так, у вказаному листі відповідач посилався на те, що безпосереднє залучення громадян до складу формувань Цивільної оборони здійснюється на підставі наказів по підприємствам, установам та організаціям, які видаються на виконання вищезазначених рішень.

Відповідач зазначив у листі від 03.09.2018 №12-26/1750 про те, що надані ОСОБА_1 документи не містять інформації, яка б підтверджувала факт особистої участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, а саме, вони повинні містити дані про залучення до складу формувань Цивільної оборони з посиланням на наказ чи розпорядження штабу цивільної оборони. Таким чином, немає підстав для надання ОСОБА_1 статусу "Інваліда війни".

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону №3551-XII Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом ОСОБА_2 України.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII, суд дійшов висновків про те, що вказана норма не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно з абз. 1 п. 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом першим пункту 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід" (абз. 3 п. 3 Положення №302).

Згідно з абз. 2 п. 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 10 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до п. 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 №90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і ОСОБА_2 міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника ОСОБА_2 оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському обєкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ОСОБА_2 народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх обєктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обовязковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Як встановлено судом, відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 з 14.04.1972 було прийнято на роботу до Баришівського АТП 09031 на посаду шофера ІІ класу.

На підставі наказу №302 від 30.11.1972 Баришівське АТП 09031 обєднано з Бориспільським АТП 09033.

У подальшому, Бориспільське автообєднання 09033 на підставі наказу №3 від 06.01.1983 у звязку зі реорганізацією Київського облавтоуправління було перейменоване у Бориспільське АТП-31040.

При цьому, Бориспільське АТП-31040 було реорганізоване у Баришівське АТП-31046, яке у подальшому було перейменоване у Баришівське АТП 13247.

Судом встановлено, що 21.06.1986 позивачу було видано пропуск №015101 на право вїзду в закриту зону до пункту призначення - м. Чорнобиль.

Згідно довідки начальника АТП позивач дійсно працював по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 21.06.1986 по 26.06.1986.

Також, 24.07.1986 позивачу було видано пропуск №025332 на право вїзду в закриту зону до пункту призначення - м. Чорнобиль.

Згідно довідки начальника вахти УМСР позивач дійсно був відряджений для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 23.07.1986 по 28.07.1986.

Згідно довідки начальника вахти УМСР позивач дійсно був відряджений для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 13.10.1986 по 28.10.1986.

Крім того, на підставі наявних в матеріалах справи довідок судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 23.07.1986 по 28.07.1986 у зоні №1 - 72 години, у зоні №3 - 12 годин та з 13.10.986 по 28.10.1986 у зоні №1 - 114 годин, у зоні №2 - 60 годин, у зоні №3 - 36 годин.

Суд враховує, що позивач набув статус інваліда внаслідок наявності у нього захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії А №113401 від 17.01.2007, яке є безстроковим та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою №605080 С від 17.01.2007 до посвідчення серії А №113401, яка дійсна довічно.

Крім цього, суд звертає увагу, відповідно до виписки із акта огляду МСЕК серії КИО-І №294031 від 27.12.2006 позивачу з 12.12.2006 встановлено довічно другу групу інвалідності та зазначено причину інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 року у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 року у справі "Серков проти України" позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання ним інвалідності третьої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

При цьому, суд зазначає, що посилання відповідача на відсутність у поданих позивачем документах інформації, яка б підтверджувала факт його особистої участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, зокрема, даних про включення його до складу формувань Цивільної оборони з посиланням на наказ чи розпорядження штабу цивільної оборони - не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд також зазначає, що листи Міністерства соціальної політики України та Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, які відповідач використав для обґрунтування відмови у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовими актами, а носять інформаційно-розяснювальний характер і не утворюють підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Водночас, у позовній заяві позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача у наданні йому статусу інваліда війни внаслідок особистої участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Проте, судом не встановлено бездіяльності субєкта владних повноважень, оскільки відповідачем було розглянуто звернення позивача та прийняте рішення. Отже, у цій частині позовних вимог суд відмовляє позивачу з урахуванням їх необґрунтованості.

Водночас, приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За наведених обставин та враховуючи, що прийняте відповідачем рішення є протиправним та таким, що порушує права та законні інтереси позивача, суд, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача дійшов висновку про необхідність визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобовязання відповідача надати йому статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 12.05.1994 №302, "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Положеннями частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з приписами абзацу 2 вказаної норми у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує, що у Рекомендації № R (80) 2 комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом ОСОБА_2 Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань цивільної оборони, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни.

Як було встановлено судом, позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення є обґрунтованими.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

З огляду на зазначене та враховуючи, що оскаржувані дії відповідача у даній справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати йому відповідне посвідчення.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій та спірної відмови.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу інваліда війни.

Зобовязати Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати йому посвідчення інваліда війни.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.