Справа № 826/8096/17
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8096/17 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючої судді: Шелест С.Б.

Суддів: Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.

Секретар судового засідання: Коломійцева А.О.

За участі:

Позивача: ОСОБА_2;

Представника Відповідачів: Молодницька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.05.18р. у справі №826/8096/17 за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним рішення, зобовязання вчинити дії

у с т а н о в и в:

У червні 2017 року Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:

визнати незаконним наказ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 10.02.17р. №66 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.;

зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути обставини звернення з метою оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.05.18р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що при екстрадиції до Російської Федерації матиме місце переслідування Позивача з боку влади РФ з релегійних мотивів та політичних переконань; міграційною службою не враховано всіх обставин, за наявності яких Позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні апелянт підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги; представник Відповідачів заперечив проти вимог апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників провадження, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини та установлено судом першої інстанції, у зв'язку із побоюваннями стати жертвою переслідувань з політичних причин та сфабрикованим кримінальним переслідуванням у РФ, Позивач 17.01.17р. звернувся із заявою до ГУ ДМС України в м. Києві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У своїй заяві-анкеті Позивач вказав, що у країні походження його звинувачують у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК РФ (незаконне придбання та зберігання боєприпасів та вогнепальної зброї), однак він не визнає своєї провини і вважає своє переслідування політично вмотивованим через участь в мітингах та акціях проти окупації Криму. Країну постійного місця проживання залишив ще у вересні 2014 року. Також у своїй заяві Позивач зазначив, що в'їзд на територію України здійснив 02.09.14р., автобусом «Богдан 2111» на підстві паспорту громадянина РФ серії НОМЕР_1.

За результатами розгляду заяви та проведеної співбесіди, ГУ ДМС у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.02.17р. (а.с.127-134), на підставі якого прийнято наказ від 10.02.17р. №66 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_2.» (а.с.135).

На адресу Позивача міграційним органом надіслано повідомлення №16 (а.с.136), яким повідомлено про те, що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За результатами оскарження наказу від 10.02.17р. №66, ДМС України відхилено скаргу, про що прийнято рішення від 02.06.17р. №39-17 (а.с. 43).

Не погоджуючись з відмовою у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не доведено обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідування з релігійних мотивів та політичних переконань.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України від 08.07.11р. N 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.84р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.87р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.51р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України від 18.03.04р. №1629-ІV «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що вцілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як установлено судом першо інстанції, підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували положення частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: необґрунтованість заяви та відсутність умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI.

Судом першої інстанції під час розгляду справи установлено, що Позивач є громадянином РФ, народився в СССР, Краснодарський край, Павлівський район, станіца Весела, віросповідує іслам, розлучений, має сина, також має середню спеціальну освіту. Прибув до України 02.09.14р. з Росії, легально, автобусом.

У відповідь на запит ГУ ДМС у м. Києві від 25.01.17р. №1-12/276-17, ГУ ДМС в Одеській області листом від 08.02.17р. повідомило, що 07.08.17р. Позивач звертався до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За матеріалами особової справи, Позивач зазнав переслідувань з боку правоохоронних органів РФ через зміну віросповідання з християнства на іслам. За повідомленням НЦБ Інтерполу в РФ Позивач 11.06.14р. був засуджений Павловським районним судом Краснодарського краю за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 222 КК РФ (незаконне придбання та зберігання боєприпасів та вогнепальної зброї).

ДМС України прийняла рішення № 799-14 від 31.12.14р. про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Починаючи з квітня 2015 року Позивач зник, реєстрацію у територіальному підрозділі ДМС не продовжував.

Як з'ясувалось пізніше, за матеріалами контрольно-пропускного пункту «Київ» ДПС України від 15.10.16р. № 43/8427, Позивача та його неповнолітнього сина було затримано під час в'їзду в Україну без документів, що посвідчують особу та надають право на перетин державного кордону за паспортними документами Хорватії з іншими установчими даними.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.01.17р. ОСОБА_2 вказав на те, що у країні походження його звинувачують у скоєнні злочину, стверджує, що він не може повернутися до країни походження, тому що існує загроза ув'язнення до кінця життя або навіть його вбивства.

Позивач зазначив, що з 2007 року працював підприємцем; у політичних партіях участі не приймав, але приймав участь у мітингах та акціях проти агресії РФ по відношенню до України.

Під час проведення співбесіди 07.02.17р. Позивачу було задано питання: «В яких мітингах та акціях Ви приймали участь? Де вони проходили?», Позивач відповів: «Наприкінці 2011 в Краснодарі проти президентських виборів. В 2012р. у грудні в Краснодарі проти незаконних виборів. В 2013 у березні в Ростові».

Разом з тим, згідно інформації, отриманої з Інтернет-джерел, вбачається, що в зазначений Позивачем період (2011-2013рр.) в Краснодарі та в Ростові мітингів через незгоду населення із виборами президента РФ не проводилося, що у свою чергу свідчить про неправдивість зазначених ОСОБА_2 у співбесіді відомостей.

Як свідчать обставини справи та вірно установлено судом першої інстанції, Позивач перебуває у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину неполітичного характеру, передбаченого ч.1 ст. 222 КК РФ (незаконне придбання та зберігання боєприпасів та вогнепальної зброї). Отже, звернення Позивача із заявою про визнання його біженцем або особою без громадянства, може свідчити про намагання уникнення покарання, адже очевидним є те, що Позивач не бажає повертатись до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені ним дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена КК РФ.

Таким чином, з наведеного можна зробити висновок, що Позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції шляхом процедури набуття захисту в Україні.

Згідно з «Керівництвом по процедурі і критеріям вивчення статусу біженця» УВКБ ООН від 1992 року, глава ІІ, п. 56, переслідування слід відрізняти від покарань за звичайні порушення закону відповідно до звичайного права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець, це не особа, що переховується від покарання.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання Позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону N 3671-VI, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.05.18р. у справі №826/8096/17 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.05.18р. у справі №826/8096/17- без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.

Повний текст постанови складений: 01.11.18