Справа № 815/2817/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/2817/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Димерлія О.О.,

ОСОБА_1,

за участю: секретар судового засідання Ніцевич О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 07 серпня 2018 року у складі суду судді: Стефанова С.О. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказ ГУ ДМСУ в Одеській області №94 від 18.05.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ГУ ДМСУ в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_2 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем було неправомірно прийнято наказ №94 від 18 травня 2018 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити подану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3 островів, за національністю - комурест, за віросповіданням - мусульманин - суніт. До України позивач потрапив нелегально. Країну громадського походження залишив на підставі національного паспорту із туристичною візою до Російської Федерації. 20.02.2011 року позивач вилетів авіарейсом м. Хахая - Каір (Єгипет) - Москва (РФ). В Єгипті перебував 8 діб. 29.01.2011 року в аеропорту м. Москва його зустрів посередник, у якого позивач перебував до 20.02.2011 року, та 23.02.2011 року легковим автомобілем потрапив до України у м. Одеса. Кордон з Україною перетнув поза пунктом пропуску.

04.03.2011 року позивач вперше звернувся до ОСОБА_4 державної міграційної служби України у Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ОСОБА_4 державної міграційної служби України у Одеській області був прийнятий висновок від 25.05.2012 року №ODS 11/61 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що заявник не розповів про те, що політичної партії, до якої він вступив у 2008 році - UCP (Union Comorienne Le Prоgres) немає вже з 1993 року, вона була приєднана до іншого союзу - Союз за демократію та централізацію, що викликає великий сумнів участі ОСОБА_2 у членстві вказаної партії. Під час вилиту з ОСОБА_3 островів, в аеропорті при проходженні контрольно-пропускних пунктів будь-яких проблем у заявника не виникло. Президентом країни походження позивача є особа, яка очолює державу вже не перший рік та під час чергових виборів отримав перемогу. Політична ситуація на ОСОБА_3 островах спокійна, ці острови є туристичними. З аналізу особової справи заявника ОСОБА_4 державної міграційної служби України у Одеській області дійшло висновку, що в країні громадського походження позивачу нічого не погрожувало та не погрожує, будь-які катування його не очікують, крім того особисто заявникові ніхто не погрожував та не переслідував. З матеріалів справи виявлено тільки прагнення заявника потрапити до більш фінансово стабільної країни з метою покращення життєвих умов.

Рішенням Державної міграційної служби України від 05 листопада 2012 року №535-12 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину ОСОБА_3 островів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні статусу біженця.

Позивач оскаржив зазначене рішення до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2013 року по справі № 1570/7476/2012 позивачу було відмовлено у задоволенні його позовних вимог. Зазначена постанова суду набрала законної сили.

07.05.2018 року позивач повторно звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як вбачається із матеріалів особової справи, ОСОБА_2 зазначив, що виїзд з країни громадянської належності відбувся через ймовірну можливість переслідування з боку діючої влади, через його професійну діяльність у якості секретаря політичної партії «ЄСР».

Судом першої інстанції встановлено, що дане звернення відбулось із зволіканням, оскільки позивач з 18.02.2013 року до 06.05.2018 року (більше п'яти років) не звертався за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області та весь цей час перебував на території України у якості нелегального мігранта.

18.05.2018 року за результатами розгляду особової справи заявника №2018ОD0055 ОСОБА_4 дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_3 Островів ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 113-123).

Вказаний висновок ОСОБА_4 обґрунтувало, в цілому, тим, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. За матеріалами особової справи не встановлено жодної обставини, яка б давала підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, в поданій заяві відсутні посилання на матеріали, які підтверджують обґрунтованість побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або серйозної шкоди життю або свободі у разі добровільного повернення до країни громадянської належності.

Наказом заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 18.05.2018 року №94 з посиланням на ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 112).

04.06.2018 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 124-128).

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог позивача, при цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, ОСОБА_5 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_3 Островів або існування будь-яких загроз у разі повернення до країни громадської належності, позивач не надав, та заслуговуючи на увагу пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. ОСОБА_6 під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено жодних переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, під час проходження процедури набуття міжнародного захисту ОСОБА_2 повідомив наступне. З його слів, в країні громадянської належності в 2008 році позивач став секретарем політичної партії «ЄСР» (ОСОБА_3 союз за прогрес). Позивач не був офіційним членом партії, працював на добровільній основі, матеріальну допомогу за власну роботу не отримував. Під час президентських виборів у 2010 році кандидат з вказаної партії набрав меншу кількість голосів та програв вибори. Позивач стверджує, що вибори були сфальсифіковані, тому всі члени партії вишли на мітинг з плакатами. Під час мітингу поліція почала розганяти людей та забирати до відділку. Позивача під час мітингу було затримано, але на наступний день його відпустили за умови, що він більше не буде брати участь в таких заходах. Після даного випадку люди с правоохоронних органів приходили до нього додому, але його там не застали. Люди поглумилися над його дружиною та покинули будинок. Позивач зазначає, що до правоохоронних або медичних структур ані дружина, ні він не зверталися ( протокол співбесіди від 15.05.2018 року). За порадою свого дядька позивач залишив Батьківщину та виїхав до Єгипту. Через нестабільну соціально-політичну ситуацію на території Єгипту він за порадою своїх друзів виїхав до України, за допомогою посередників (анкетування від 11.05.2018 року, протокол співбесіди від 15.05.2018 року).

Разом з тим, за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що його клопотання є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Так, матеріалами особової справи встановлено, що виїзд позивача з ОСОБА_3 Островів не був пов'язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що позивач не зазнавав переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання (співбесіда від 15.05.2018 року).

Відповідно до матеріалів особової справи, позивач не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності (співбесіда від 15.05.2018 року).

Також встановлено, що йому не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання (протокол співбесіди від 18.05.2018 року), будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці позивача, останнім не надано (співбесіда від 15.05.2018 року).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивача на територію України не обумовлений потребою у міжнародному захисті та в свою чергу, пов'язаний лише з бажанням легалізації на території України, що підтверджується протоколом співбесіди від 15.05.2018 року. Зокрема, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканням, про зазначене свідчить обставина нелегального перебування позивача на території України в період з 18.02.2013 року до моменту звернення (07.05.2018 року), а саме звернення, зі слів позивача, обумовлене потребою в отриманні документів (протокол співбесіди від 15.05.2018 року).

Щодо неможливості повернення позивача до Батьківщини через його політичні проблеми в країні та загрози власному життю із-за відношення до партії UСР (ОСОБА_3 союз за прогрес) (заява від 07.05.2018 року) суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДМС України в Одеській області правомірно не приймаються в якості правдоподібних тверджень, оскільки позивач не надав як до ГУ ДМС України в Одеській області, так і до суду першої інстанції жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину, з чим погоджується апеляційний суд

При цьому, згідно із п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Наведене вище кореспондується з вимогами ч. 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якою передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією ОСОБА_4 Верховного комісару ООН у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Водночас, аналізом отриманих свідчень вбачається, що позивач надав до управління інформацію, яка містить суттєві відмінності та недостовірні дані стосовно причин виїзду з країни громадської належності, зокрема, під час першого звернення від 04.03.2011 року позивач вказав, що вступив до опозиційної партії UСР в листопаді 2007 року, головуючим був ОСОБА_7 Фазун, під час другого звернення до ГУ ДМС України в Одеській області позивач зазначив, що вступив до партії в 2008-2009 роках, керівником партії був ОСОБА_6 Фазіль.

В історії, що була викладена позивачем при проведенні анкетування та протоколів співбесід з приводу його ув'язнення було виявлено також низку розбіжностей, що ставлять під сумнів правдоподібність обставин подібного переслідування.

Звертаючись перший раз з заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту позивач зазначив, що після того як відбулися вибори та їхній кандидат в президенти набрав меншу кількість голосів, то голова партії звинуватив іншого кандидата в фальсифікації виборів. Зазначене стало підставою організації мітингу, під час якого військові розганяли людей та позивачу вдалося втекти до дядька і уникнути подальших проблем з правоохоронними структурами (заява від 04.03.2011 року).

Під час повторного звернення від 07.05.2018 року позивач вказує, що йому вдалося втекти з мітингу, але люди навідувалися по будинках, проте його вчасно попередив дядько та сховав у себе вдома на тиждень (заява від 05.05.2018 року).

З протоколу співбесіди від 15.05.2018 року позивач навів вже іншу інформацію, пояснивши, що його затримали під час мітингу та відвезли до відділку поліції. В поліції він перебував 2 доби, після чого його попередили про неприпустимість подальшої участі в подібних заходах та відпустили. Згодом, за порадою свого дядька позивач покинув батьківщину та виїхав до України. Детальної інформації позивач надати не може, зазначивши, що не пам'ятає конкретних деталей. В свою чергу, з його слів, жодних протоколів про затримання або інших документів складено не було (анкетування від 11.05.2018 року, протокол співбесіди від 15.05.2018 року).

Колегія суддів наголошує, що зазначені розбіжності вказують лише на необґрунтованість тверджень позивача щодо наявності переслідувань з приводу політичних переконань.

При цьому, позивач під час проведення протоколу співбесіди від 15.05.2018 року чітко зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності не через політичні переконання, а через недостатній економічний рівень розвитку ОСОБА_3 Островів, що породжує безробіття, погане медичне обслуговування тощо.

Разом з цим, за матеріалами особової справи встановлено, що після погроз з боку представників правоохоронних структур позивач та члени його родини продовжували проживати на ОСОБА_3 Островах.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що в якості підтвердження членства в партії UСР, позивач не надав до управління свого членського квитка, в якому були б зазначені установчі дані, місце проживання, посада в партії або конкретні функціональні обов'язки. Позивач надав лише загальновідому інформацію стосовно політичної партії та її діяльності на території ОСОБА_3 Островів.

Крім того, позивач плутається в своїх твердженнях, так як під час першого звернення до управління він зазначив, що мав квиток члена партії, проте загубив його під час в'їзду до України, на кордоні, разом з іншими документами (протокол співбесіди від 28.03.2011 року), а під час другого звернення позивач вказав, що у нього взагалі не було ніяких документів, так як він взагалі не був офіційним членом партії, а лише неофіційно працював на посаді секретаря ( протокол співбесіди від 15.05.2018 року).

Також позивач стверджує, що був секретарем партії UСР (ОСОБА_3 союз за прогрес) протягом 2009-2011 рр. (анкета від 11.05.2018 року). Проте, як вбачається з даних, які містяться в мережі Інтернет, вказана партія діяла на території ОСОБА_3 Островів в період з 1982 - 1996 років. Відповідно до зазначених даних, вказаної партії на ОСОБА_3 Островах не існує з 1993 року, вона була приєднана до іншого союзу - Союз за демократію та централізацію, що вказує на необґрунтованість тверджень позивача про його діяльність у складі вказаної партії.

Додатково, позивач під час співбесіди зазначив, що його матір, сестра та брат проживають на острові Майотта, а рідний батько зі зведеними братами та сестрами проживають у м. Марсель (Франція), на законних підставах; всі його рідні проживають в безпеці та переслідувань не зазнають (протокол співбесіди від 15.05.2018 року).

Позивач зазначив, що в квітні 2018 року він звернувся за допомогою до своєї зведеної сестри, яка проживає на ОСОБА_3 Островах, та за допомогою її племінника отримав копію свідоцтва про народження, яку надав до управління. Дана обставина вказує на відсутність переслідувань позивача з боку державних структур та відсутність потреби у захисті від державних чи недержавних агентів переслідування, також позивач зазначив, що він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області через відсутність документів для легального перебування в Україні (протокол співбесіди від 15.05.2018 року).

Відповідно до положень ОСОБА_5 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що єдиною причиною виїзду на територію України були пошуки кращого життя та можливість легалізуватись за кордоном.

Додатково, зазначене підтверджується обставиною нелегального перебування на території України у період 2013 - 2018 років, що істотно знижує рівень довіри до клопотання. Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насильства.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація на ОСОБА_3 Островах, є задовільною (за посиланням: http://www.bbс.соm/news/world-africa-13229685(ВВС News). Назва статті: Профіль країни Коморскі острови. Дата: 05.03.2018 р. Зміст « 2013 год - Коморские Острова выходят на первое место в обзоре прав женщин в 21 стране Лиги арабских государств. Опрос Фонда Thomson Reuters опросил 336 эспертов по гендерным вопросам.»

За посиланням http://www.refworld.org.ru/category,СОІ,„СОМ,5399697d4,0html).

Назва статті: Доклад Рабочей группы по универсальному периодическому обзору: Коморские Острова, дата 07.04.2014 г. Зміст «Лелегация особо подчеркнула политическую стабильность, национальное единение и усилим по укреплению правопорядка в стране, что позволило выполнить 52 которые были приняты в 2009 году, и пересмотреть семь рекомендаций, не нашедштих поддержки у Коморских Островов.»

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача стосовно того, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов'язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця». Колегія суддів погоджується з висновком відповідача та суду першої інстанції, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відповідач та суд першої інстанції не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни походження та посилається на те, що у разі повернення до країни походження його життю загрожуватиме небезпека.

Водночас, апелянт не зазначає, в чому саме це може проявитись, які саме він має реальні побоювання, що загрожують його життю.

Колегія суддів зазначає, що в поданій апеляційній скарзі позивач взагалі не вказує причин виїзду з країни громадської належності та жодним чином не обґрунтовує суперечливі дані надані під час розгляду його заяви міграційною службою.

Разом з тим, апелянт вказує на те, що не враховано інформацію по країні його громадянської належності, яка свідчить про неможливість його повернення на Батьківщину.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта.

Так, колегія суддів враховує, що, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Також, колегія суддів вказує на те, що лише інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Колегія суддів наголошує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін. Субєктивна сторона психічний стан, який пов'язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом субєктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Обєктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Колегія суддів враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2, оскільки дане звернення позивача розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 244, 245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 07 серпня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: К.В. Кравченко