Справа № 815/1367/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1367/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2,
судді ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Нго ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року у справі за позовом Нго ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року Нго ОСОБА_4 ОСОБА_5 (надалі позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі відповідач, ДМС), в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ДМС №48 від 12.03.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати ДМС розглянути заяву позивача щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що прийняте ДМС рішення є протиправним, оскільки ДМС не досліджено в повному обсязі підстави та обставини справи, які дають позивачу право на отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Нго ОСОБА_4 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ОСОБА_6 Камерун, місце народження - м. Дуала, район Сіте Сік, національність - баса, віросповідання - християнка.

Згідно матеріалів особової справи, Нго ОСОБА_4 ОСОБА_5 покинула країну походження 10.12.2010 року на підставі паспортного документу та візи, авіарейсом Дуала (Камерун) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - ОСОБА_1 (України).

Вперше позивач звернулась до компетентних органів з заявою про надання їй статусу біженця 16.05.2011 року.

Рішенням ДМС України №736-12 від 06.12.2012 року позивачу відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було оскаржено в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2013 року по справі №815/4221/13-а, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013 року, в задоволенні адміністративного позову Нго ОСОБА_4 ОСОБА_5 до ДМС України про скасування рішення №736-12 від 06.12.2012 року, визнання його протиправним та зобовязання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено. Постанова набрала законної сили 05.11.2013 року.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені вищевказаними рішенням суду не доказуються.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2013 року по справі №815/4221/13-а встановлено, що 16.05.2011 року позивачем подано заяву про надання статусу біженця за №130 в якій зазначила, що 25.04.2006 року вона вступила до жіночої організації SDF «Соціально-Демократичний Фронт», в зазначеній організації була звичайним представником. В 2008 році стала заступником секретаря по поліпшенню умов життя жінок в м. Дуала (Камерун). 05.08.2010 року її організацією був влаштований мітинг на підтримку жінок. В мітингу приймали участь приблизно 800 осіб. Під час мітингу заявницю було заарештовано та розміщено до центральної в'язниці м. Дуала. З в'язниці вона визволилась нелегально за допомогою її рідного дядька, який дав за неї викуп. Після цього звільнення вона виїхала із країни за допомогою паспорту та оформленої бізнес візи, наданої її дядьком.

Також, в постанові 26.06.2013 року по справі №815/4221/13-а встановлено, що позивачем не наведено переконливих доводів щодо переслідувань за певними ознаками або наявності реальної загрози її життю та свободі. Із наданих заяви, анкети та співбесіди вбачається, що позивач в зазначених документах повідомляв про факти, які містяться в мережі Інтернет та є загальновідомими, і жодного конкретного факту відносно себе, а саме щодо участі, ролі, мети не зазначила. Згідно матеріалів особової справи шукача притулку встановлено, що на момент виїзду з Камеруну у позивачки проблем у країні громадського походження не було. Аналіз особової справи вказує на те, що заявниці в країні громадського походження нічого не погрожувало та не погрожує. Зокрема, під час проведення протоколу співбесіди заявником було вказано про відсутність намірів повернення до країни громадського походження, а використання процедури захисту в Україні з метою тимчасової легалізації, щоб виїхати у подальшому до країн Європи.

При цьому, в вказаній постанові було встановлено, що інформація надана позивачем не містить жодного конкретного доказу арешту або інших переслідувань за певними ознаками. Будь-яких пояснень стосовно належності до певної соціальної групи або побоювання переслідувань за політичними переконаннями не було надано. За перевіркою інформації по країні походження аналіз особової справи заявника вказує на те, що їй в країні громадського походження нічого їй не погрожувало та не погрожує. Будь-які катування її не очікують. Виходячи з матеріалів справи та пояснень позивача, суд погодився з твердженням представника відповідача, що виїзд позивачки з країни був обумовлений особистим бажанням потрапити до більш розвиненої країни зі стабільною економічною ситуацію, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя.

Крім того, в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2013 року по справі №815/4221/13-а суд визначив, що метою звернення позивача з заявою про надання статусу біженця є намагання тимчасово легалізувати своє перебування в Україні, щоб потім виїхати до розвинених країн Європи.

Таким чином, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2013 року по справі №815/4221/13-а суд встановив, що відсутні підстави вважати, що позивач не може повернутися до Камеруну через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок. Критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року позивач не відповідає, міжнародного захисту не потребує.

26.02.2018 року позивач повторно звернулась до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача, працівниками управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складений висновок про те, що повторна заява позивача є очевидно необґрунтованою за відсутності умов, зазначених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також особі раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та доцільним, на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів, для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.03.2018 року ДМС прийнято наказ №48 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у заявника відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Камеруні жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Отже, враховуючи наведені норми, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що як і в перший раз, позивач, причинами виїзду з країни походження називає участь у діяльності організації SDF «Соціально-Демократичний Фронт» та мітингу на підтримку жінок, за який вона була арештована та поміщена до вязниці, з якої її звільнив дядько.

Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2013 року по справі №815/4221/13-а, яка набрала законної сили.

Крім того, під час проходження додаткової співбесіди позивач вказала, що не зазнавала жодних переслідувань, повязаних з членством у партії SDF та її права в країні громадянського походження не порушувались.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції робить правильний висновок, що твердження позивача щодо переслідування з боку державних органів влади через членство в організації SDF «Соціально-Демократичний Фронт» є необґрунтованими, при цьому сам факт незгоди позивача з намаганням державних органів влади Камеруну притягнути її до відповідальності за дії вчинені під час участі у мітингах, які заборонені законодавством, не може бути розглянутий в якості підстави щодо надання захисту в Україні.

Також позивач повідомила, що її рідних, які проживають на території Камеруну ніхто не переслідує та вони не зазнають ніяких погроз.

Отже, колегія суддів робить висновок, що позивачем не надано суду обґрунтованих підстав вважати, що життю, безпеці чи свободі позивача існує загроза в країні її громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Позивачем не повідомлено жодних нових обставин, крім тих, які розглядались під час винесення рішення Одеським окружного адміністративного суду від 26 червня 2013 року по справі №815/4221/13-а.

Також, судом першої інстанції вірно було встановлено, що позивачем надано суперечливу інформацію щодо виїзду з Камеруну. З матеріалів справи вбачається, що під час першого звернення позивач вказувала, що виїхала з країни легально, на підставі паспортного документу та візи, проте під час другого звернення вказала, що з країни виїхала неофіційно, домовилась та дала грошей прикордонній службі.

Таким чином, надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною.

Також позивач вказала, що під час виїзду з країни походження вибрала Україну, що свідчить про те, що позивач не тікала від небезпеки, а лише обрала для себе більш привабливіше місце для проживання.

Крім того, з матеріалів особової справи вбачається, що позивач після першого звернення за захистом, 05.10.2011 року намагалась перетнути кордон України, проте прикордонним нарядом ВПС «Горонглаб» Мукачівського прикордонного загону на напрямку 306 п/з її було затримано, а слідчим відділенням Управління Служби безпеки України в Закарпатській області відкрито кримінальне провадження та розслідується кримінальна справа №119, порушена за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.332 КК України.

При цьому, під час співбесіди позивач повідомила, що звернулась до ДМС щоб їй продовжили документи, оскільки якщо людина знаходиться в Україні, то повинна ходити з документами.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернулась не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

За таких підстав, колегія суддів робить висновок, що вказані позивачем обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні діючого законодавства для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що спірний наказ ДМС №48 від 12.03.2018 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято правомірно, в рамках діючого законодавства та з урахуванням і дослідженням усіх обставин справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Нго ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 02 листопада 2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_2