Справа № 826/1931/18
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2018 року № 826/1931/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Качура І.А. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкової вимоги і рішення про опис майна у податкову заставу,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1.) до Головного управління ДФС у м. Києві (далі відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкову вимогу ГУ ДФС у м. Києві №6593-17 від 25.04.2017 та рішення про опис майна у податкову заставу №6593-17 від 24.04.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується із податковою вимогою та рішенням про опис майна у податкову заставу, вважає їх протиправними і такими, що підлягають скасуванню, оскільки прийняті з порушенням норм законодавства України.

Представник відповідача подано відзив на позовну заяву, у яких ГУ ДФС у м. Києві зазначив, що не погоджується з позовними вимогами та вважає їх безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження згідно приписів статей 12, 257, 262 КАС України та враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даної справи без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля марки VOLVO ХС90, 2015 року випуску, об'єм двигуна 1969 куб. см., ДНЗ - НОМЕР_2, дата здійснення реєстраційної дії - 04.08.2015.

На виконання вимог підпункту 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України ДПІ у Соломянському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено обчислення транспортного податку за 2016 рік та 24.06.2016 ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) сформовано податкове повідомлення-рішення № 20321-13 на суму 25000,00 грн., яке було направлене рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу реєстрації громадянки ОСОБА_1, а саме за адресою: АДРЕСА_1.

За несплату вказаних грошових зобовязань, ГУ ДФС у м. Києві виставлено податкову вимогу №6593-17 від 25.04.2017, якою визначено суму податкового боргу за узгодженими податковими зобовязанням зі транспортного податку за 2016 рік на суму 35 541,38 грн., з них за основним платежем 33 297,10 грн., штрафні санкції 2244,28 грн.

Також, відповідачем прийнято рішення про опис майна у податкову заставу №6593-17 від 24.04.2017.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно з підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України у редакції, що діяла у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Пункт 267.4 статті 267 Податкового кодексу України встановлює, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Наведені правові норми вказують, що фізичні та юридичні особи - власники легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, у 2016 році - повинні сплатити транспортний податок з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля марки VOLVO ХС90, 2015 року випуску, об'єм двигуна 1969 куб. см., ДНЗ - НОМЕР_2, дата здійснення реєстраційної дії - 04.08.2015.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів на підставі відомостей, необхідних для розрахунку податку, отриманих від органів внутрішніх справ.

Судом встановлено, що з урахуванням зазначеної інформації згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, на підставі статті 267 Податкового кодексу України, ГУ ДФС у м. Києві сформовано та направлено позивачу податкове повідомлення - рішення від 24.06.2016 № 20321-13, відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 25000,00 грн.

Згідно підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Матеріалами справи підтверджено, що податковим органом за місцем реєстрації позивача направлено засобами поштового зв'язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення податкового повідомлення-рішення від 24.06.2016 № 20321-13, в якому визначено суму грошового зобов'язання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб в сумі 25000,00 грн.

Пунктом 58.3. статті 58 Податкового кодексу України, передбачено, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Судом встановлено, що від позивача на адресу контролюючого органу повернувся поштовий конверт, яким позивачу направлялося податкове повідомлення-рішення від 24.06.2016 № 20321-13 з відміткою поштового відділення, у зв'язку з закінченням терміну зберігання.

З урахуванням положень статті 58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення від 24.06.2016 № 20321-13 вважається таким, що вручено платнику податків.

Статтею 56 Податкового кодексу України визначений порядок оскарження рішень контролюючих органів.

Так, згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У відповідності до положень пункту 56.18. статті 56 Податкового кодексу України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Згідно з підпунком 267.8.1 пункту 267.8 статті 267 Податкового кодексу України, транспортний податок сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем згідно з податковим повідомленням-рішенням від 24.06.2016 № 20321-13 не сплачено транспортний податок, також відсутні докази оскарження зазначеного податкового повідомлення-рішення в судовому порядку, отже воно є чинним, а тому грошове зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік у сумі 25000,00 грн., визначене ОСОБА_1 згідно з вказаним податковим повідомленням-рішенням від 24.06.2016 № 20321-13 є узгодженим.

Під грошовим зобов'язанням платника податків, згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, розуміється - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

За змістом пунктів 2.1, 2.2, 2.3 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міндоходів України від 10.10.2013 № 576, в редакції, чинній на час складання оскаржуваних рішень, податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога формується, якщо: платник податків не сплатив суми податкового зобов'язання, зазначеної в поданій ним податковій декларації, у встановлені Кодексом строки;платник податків не сплатив узгодженої суми грошового зобов'язання, визначеної в податковому повідомленні-рішенні, у встановлені законом строки;платник збору не сплатив узгодженої суми збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у встановлені строки;платник єдиного податку першої або другої групи не сплатив суми авансового внеску у встановлені строки. Протягом строків оскарження суми грошових зобов'язань, визначених Кодексом, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

У взаємозв'язку з наведеним, пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Вищенаведеними нормами чинного законодавства визначено, що податкова вимога формується у випадку, коли платником податку не сплачено суму грошового зобов'язання, яке визначене за податковим повідомленням-рішенням.

Поряд з цим, відповідно до пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі: несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

З урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому (пункт 89.2 статті 89).

Абзацом третім пункту 89.3 статті 89 Податкового кодексу України передбачено, що опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З огляду на те, що позивачем не оскаржено податкове повідомлення-рішення від 24.06.2016 № 20321-13, є чинним, то грошові зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік у сумі 25000,00 грн. визначені ним, є узгодженими, а тому оскаржені податкова вимога №6593-17 від 25.04.2017 та рішення про опис майна у податкову заставу №6593-17 від 24.04.2017 прийняті відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам позивачем не надано достатньо належних доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Натомість, відповідач як субєкт владних повноважень довів суду правомірність винесення ним спірних рішень.

За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (03037, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.А. Качур