Справа № 802/822/18-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/822/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук Ірина Миколаївна

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

25 вересня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Загороднюка А.Г. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Могиль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року (повний текст якої складено в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року - без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець та їй на праві приватної власності належить 43/50 (сорок три п`ятдесятих) часток комплексу, будівель та споруд, які розташовані в АДРЕСА_1, набутих згідно договору купівлі-продажу від 12.03.2012 року, укладеного з КП "Управління механізації будівництва", що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів.

23.01.2015 року Вінницькою міською радою прийнято рішення №1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та Порядків їх справляння".

29.01.2016 року Вінницькою міською радою прийнято рішення №90 "Про внесення змін до рішення міської ради від 23.01.2015 року № 1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та затвердження Порядків їх справляння", пунктом 1.1.2 якого з порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки викладено у новій редакції.

Пунктом 4.3 Порядку справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлено з 01.01.2016 року ставки для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб в залежності від місця розташування (зональності) у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.

16.06.2017 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області прийнято податкове повідомлення-рішення №229242-13, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 39912,43 грн.

Не погоджуючись із прийнятим податковим-повідомленням рішення, в частині визначення площі об'єкта права власності, представник позивача звернувся до відповідача із відповідною заявою, у якій просив прийняти нове податкове-повідомлення рішення із вірно визначеною сумою податкового зобов'язання, яке відповідає реальній площі 43/50 часток об'єкта оподаткування.

За наслідками розгляду даної заяви, відповідач листом від 07.11.2017 року повідомив позивача про те, що Головним управління ДФС у Вінницькій області здійснено перерахунок суми податкових зобов'язань виходячи із площі об'єкта оподаткування - 3197,4 кв. м. та сформовано нове податкове повідомлення-рішення №1064-50 від 06.11.2017 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 30842,12 грн. Також повідомлено про те, що попереднє податкове повідомлення-рішення №229242-13 від 16.06.2017 року вважається скасованим.

Разом із тим, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням №1064-50 від 06.11.2017 року позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Так, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України N71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 ПК України, введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, відповідно до п. п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, стали об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частка.

Пункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В даному ж випадку обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача зазначає, що належні ОСОБА_4 43/50 часток комплексу будівель та споруд є будівлями промисловості, а тому відповідно до п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування.

Разом із тим, такі твердження представника позивача суд оцінює критично, оскільки аналіз положень п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, із положень пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України слідує, що нерухомість має бути класифікована саме як "будівлі промисловості промислових підприємств".

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що застосування п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, а саме: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Таким чином, об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, на думку суду, не підпадає під дію п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічні висновки щодо застосування положень п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України містяться у постанові Верховного суду від 15.05.2018 року (справа №806/2461/17).

Поряд із цим, надаючи оцінку посиланням представника позивача на те, що відповідачем не вірно розраховано суму податкового зобов'язання, суд зазначає наступне.

Згідно п. п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 ст. 266 ПК України визначено, зокрема, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Так, як уже зазначалось судом вище, 29.01.2016 року на 4 сесії 7 скликання Вінницькою міською радою прийнято рішення № 90 "Про внесення змін до рішення міської ради від 23.01.2015 року № 1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та затвердження Порядку їх справляння (зі змінами)".

Відповідно до п. 4.3 Порядку справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який є Додатком № 1 до Рішення міської ради від 29.01.2016 року № 90, встановлено з 01.01.2016 року ставки для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб в залежності від місця розташування (зональності) у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м бази оподаткування.

Зокрема, для об'єктів, що розташовані в ІІІ зоні встановлено наступні ставки податку: для будівель готельних - 0,7; для будівель офісних - 0,7; для будівель торгівельних - 0,7; для гаражів - 0,4; для будівель для публічних виступів - 0,7; для господарських (присадибних) будівель - 0,3; для інших будівель - 0,4.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з договору купівлі-продажу від 12.03.2012, укладеного між КП "Управління механізації будівництва" (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець), останній відчужено: будівлю контори загальною площею 373,9 кв.м., прохідну загальною площею 13,9 кв.м., котельню загальною площею 140,1 кв.м., майстерню великої техніки з компресорною, акумуляторною загальною площею 2132,8 кв.м., складу загальною площею 303,0 кв.м., майстерню з навісом загальною площею 233,7 кв.м., огорожу з воротами, мостіння, трансформаторну з компресорною, туалет, комору, навісу, насосну станцію, каналізацію, які становлять 43/50 (сорок три п`ятдесятих) частки комплексу будівель та споруд, по АДРЕСА_1, загальна площа якого становить 4811,3 кв.м. Загальна площа придбаних позивачем об`єктів становить 3197.4 кв. м.

При цьому, як слідує із матеріалів справи, податкове зобов'язання позивачу було розраховане із застосуванням ставки податку для офісних будівель, тобто 0,7.

Разом із тим, суд не погоджується із проведеним відповідачем розрахунком податкових зобов'язань, оскільки у власності позивача перебуває 43/50 (сорок три п`ятдесятих) частки комплексу будівель та споруд, частина із яких не є офісними будівлями та відноситься до гаражів, господарських будівель та інших будівель, які, в свою чергу, підлягають оподаткуванню за іншою ставкою податку.

Суд також критично оцінює посилання представника відповідача на те, що належний позивачу комплекс будівель та споруд числиться у податковій базі як офісні будівлі, оскільки відповідно до п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не вірно розраховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки останнім помилково застосовано ставку податку як для офісних будівель до всього комплексу належних позивачу будівель та споруд, частина з яких відноситься до гаражів, господарських будівель та інших будівель, які, в свою чергу, підлягають оподаткуванню за іншою ставкою податку.

Таким чином, в контексті наведеного, суд дійшов висновку, що хоча відповідачем вірно встановлено, що майновий комплекс, який належить ОСОБА_4, підлягає оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, однак помилково визначено суму такого податкового зобов'язання.

Разом з тим, встановивши невідповідність частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства, наслідком такого є визнання акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано та що без неї оспорюваний акт в іншій частині не втрачає свою цілісність, значення.

При цьому, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 вересня 2018 року.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Загороднюк А.Г. Курко О. П.