Справа № 826/9524/15
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2018 року

Київ

справа №826/9524/15

адміністративне провадження №К/9901/17157/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І. та судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" Гончарова Сергія Івановича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Український фінансовий світ" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі судді Бабенко К.А. від 06 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" Гончарова Сергія Івановича (далі також - Уповноважена особа Гончаров С.І.), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - Фонд), третя особа Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Український фінансовий світ" (далі також - ПАТ "КБ "УФС", третя особа, скаржник), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи Гончарова С.І. про визнання нікчемним Договору банківського вкладу (депозиту) від 02 липня 2014 № 43524, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ "КБ "УФС", оформлене наказом від 18 листопада 2014 № 6; зобов'язати Уповноважену особу Гончарова С.І. подати до Фонду додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду; зобов'язати Фонд включити ОСОБА_2 до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням суду першої інстанції, третя особа звернулась до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року та прийняти нову постанову про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ "КБ "УФС" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року залишено без руху та надано тридцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.

Залишаючи апеляційну скаргу ПАТ "КБ "УФС" без руху суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказана скарга не відповідає вимогам частини шостої статті 187 КАС України, а саме до неї не було долучено документ про сплату судового збору, а також скарга подана після закінчення строку на апеляційне оскарження без порушення питання про його поновлення.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ "КБ "УФС" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження Київський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що зазначені в заяві третьої особи підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними.

ПАТ "КБ "УФС", не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року, звернулося із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції та порушення норм процесуального права, просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду Київським апеляційним адміністративним судом.

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що, на виконання ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху ним було подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому було зазначено, що 02 листопада 2015 року виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення № 198 "Про зміну Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "КБ "УФС" та делегування повноважень ліквідатора банку", відповідно до якого уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "КБ "УФС" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемка Романа Анатолійовича, якому делеговані повноваження ліквідатора банку. Відповідно до пункту 4 вказаного рішення Уповноваженій особі Гончарову С.І. необхідно було забезпечити передачу Оберемку Р.А. матеріальних та інших цінностей ПАТ "КБ "УФС", а також бухгалтерської та іншої документації. Враховуючи тривалість часу передачі документації (в тому числі більше тисячі справ, які розглядалися в адміністративних судах України) у ліквідатора ПАТ "КБ "УФС" були відсутні матеріали справи № 826/9524/15, а також документи щодо правовідносин між ПАТ "КБ "УФС" та позивачем. Також, у ліквідатора тривалий час був відсутній кошторис для сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Зазначені обставини не дали змоги ПАТ "КБ "УФС" оскаржити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року у встановлений КАСУ строк. Ухвалою від 06 лютого 2017 року Київський апеляційний адміністративний суд визнав вказані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження неповажними та відмовив у відкритті апеляційного провадження, чим порушив принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не оцінив ту обставину, що адресою державної реєстрації ПАТ "КБ "УФС" та основним місцем провадження банківської діяльності було і є м. Донецьк, яке і дотепер знаходиться в зоні проведення АТО. Таким чином, зважаючи на об'єктивні перешкоди ліквідатор ПАТ "КБ "УФС" не має доступу до залишків майна банку та документів за власним місцезнаходженням та провадження банківської діяльності у м. Донецьку, що безпосередньо впливає на здатність виконувати керівництвом банку проведення претензійно-позовної роботи. Вважає, що у ліквідатора ПАТ "КБ "УФС" об'єктивно не було можливості оскаржити рішення суду першої інстанції у встановлені строки.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 826/9524/15, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

З моменту відкриття касаційного провадження Вищим адміністративним судом України не було вжито жодних реальних процесуальних дій, спрямованих на розгляд даної касаційної скарги.

Пунктом 6 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положеннями пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів: суддя-доповідач Берназюк Я.О., судді Гриців М.І. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О. від 11 квітня 2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" Гончарова Сергія Івановича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Український фінансовий світ" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного судового рішення) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного судового рішення) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає, а викладені в касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 186 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У відповідності до частини четвертої статті 189 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 186 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 49 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У відповідності до частини першої статті 102 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року була прийнята в письмовому провадженні за відсутності учасників справи, та отримана представником третьої особи (за довіреністю від 30 вересня 2015 року № 15/71) Чуб В.М. під розписку безпосередньо у суді 09 жовтня 2015 року. Апеляційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року третьою особою було надіслано на адресу вказаного суду 23 грудня 2016 року без клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

З матеріалів справи також вбачається, що на виконання вимог ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2016 року третьою особою 02 лютого 2017 року до суду було подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року, яке обґрунтовано тим, що 02 листопада 2015 року виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення № 198 "Про зміну Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "КБ "УФС" та делегування повноважень ліквідатора банку", відповідно до якого уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "КБ "УФС" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемка Романа Анатолійовича, якому делеговані повноваження ліквідатора банку. Відповідно до пункту 4 вказаного рішення Уповноваженій особі Гончарову С.І. необхідно було забезпечити передачу Оберемку Р.А. матеріальних та інших цінностей ПАТ "КБ "УФС", а також бухгалтерської та іншої документації. Враховуючи тривалість часу передачі документації, в тому числі більше тисячі справ, які розглядалися в адміністративних судах України, у ліквідатора ПАТ "КБ "УФС" були відсутні матеріали справи № 826/9524/15, а також документи щодо правовідносин між ПАТ "КБ "УФС" та позивачем. Також, у ліквідатора тривалий час був відсутній кошторис для сплати судового збору за подання апеляційної скарги, який затверджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Зазначені обставини не дали змоги ПАТ "КБ "УФС" оскаржити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року у встановлений КАСУ строк.

Як свідчать матеріали справи, будь-яких доказів на підтвердження обставин, зазначених у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, скаржником до вказаної заяви додано не було.

Крім того, в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження третя особа не обґрунтовувала причини пропуску строку обставинами державної реєстрації ПАТ "КБ "УФС" та основним місцем провадження його банківської діяльності у м. Донецьк, що безпосередньо впливають на здатність виконувати керівництвом банку проведення претензійно-позовної роботи. Однак, у касаційній скарзі скаржником вказано, що суд не оцінив такі обставини.

За результатами розгляду клопотання третьої особи про поновлення строку на апеляційне оскарження Київський апеляційний адміністративний суд 06 лютого 2017 року постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ "КБ "УФС" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року, в якій вказав, що відсутність у ліквідатора ПАТ "КБ "УФС" матеріалів справи № 826/9524/15, а також документів щодо правовідносин між ПАТ "КБ "УФС" та позивачем через тривалий час передачі йому документації від попередника не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки такий строк пропущено третьою особою саме у зв'язку з неналежною організацією її роботи.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на оскарження судових рішень в кожній конкретній справі залежить від вказаних у відповідній заяві причин, підтверджених належними доказами.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 05 жовтня 2017 року у справі № 820/2497/16 та постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 281/1326/14-а та від 20 березня 2018 року у справі № 804/95/17.

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Частиною другою статті 6 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини "Устименко проти України" (№ 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності".

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Обґрунтовуючи висновки про обов'язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов'язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" № 11681/85).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" зазначено, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою ("CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO" № 23452/94).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими,зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, тільки наявність об'єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин. При цьому суд може встановити наявність таких перешкод за умови подання відповідних доказів особою, яка пропустила процесуальний строк та клопоче про його поновлення.

Так, у даній справі скаржник обґрунтовував причини пропуску строку на апеляційне оскарження обставинами, які, на переконання суду касаційної інстанції, свідчать про пропуск такого строку через суб'єктивні обставини - неналежну організацію роботи ПАТ "КБ "УФС".

Подача скаржником апеляційної скарги на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року, отриману ним 09 жовтня 2015 року, тільки 23 грудня 2016 року, тобто більш ніж через рік після її винесення, свідчить про відсутність процесуальної зацікавленості скаржника у перегляді судового рішення у даній справі, а заява про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка подавалась ним до суду апеляційної інстанції, не містить інформації про вжиті скаржником заходи для своєчасної подачі апеляційної скарги або про спроби її подачі, та не підтверджує наявності в період з 09 жовтня 2015 року по 23 грудня 2016 року будь-яких об'єктивних перешкод або непереборних обставин для такої подачі.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції прийняв рішення при дотриманні норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цього не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі судове рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко