Справа № 826/8088/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 жовтня 2018 року № 826/8088/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., при секретарі судових засідань Стеценко А.В. розглянувши у загальному позовному провадженні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Пласт Груп» до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

за участі представників сторін:

від позивача Кочержук Ю.В.;

від відповідача Кунда А.О.,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Пласт Груп» (далі - позивач) до Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.01.2018 року №, №, від 23.04.2018 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновки акту від 28.12.2017 року №585/26-15-14-01-03/38866223 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Пласт Груп» податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, валютного - за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року» є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 30.05.2018 року відкрито загальне позовне провадження та справу призначено в підготовче засіданні 14.06.2018 року.

Відповідно до протоколів судових засідань, 14.06.2018 року підготовче засідання відкладено за для повторного виклику представника відповідача на 04.07.2018 року, яке в подальшому відклалось на 07.08.2018 року у зв'язку із задоволенням клопотання представника відповідача та надано час для надання відзиву.

Ухвалою суду від 09.08.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до вирішення по суті в судовому засіданні.

Відповідно до довідки про нездійснення фіксування судового засідання від 04.09.2018 року розгляд справи відкладено у зв'язку із викликом судді Келеберди В.І. на допит у кримінальному провадженні.

Відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позов, згідно якого оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято оскільки надані позивачем до перевірки первинні бухгалтерські документи складені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки не містять зміст та обсяг господарських операцій, місце здійснення господарської операції та інформацію щодо кількості товару щодо якого надано послуги; встановлено невідповідність документально відображеної номенклатури послуг поставлених позивачу, отриманим послугам; встановлено відсутність 2-3 ланки постачання реальних контрагентів-постачальників; встановлено відсутність у контрагентів позивача достатньої кількості осіб необхідних для надання послуг, що є предметом спірних договорів; наявність інформації, що не дає можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції; наявність вироків у кримінальних провадженнях щодо контрагентів позивача. Крім того представник відповідача вказує, що перевіркою встановлено несвоєчасність перерахування утриманих позивачем сум податку на доходи фізичних осіб.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

Головним управління ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Пласт Груп» податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, валютного - за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, за результатом якої складено акт від 28.12.2017 року №585/26-15-14-01-03/38866223 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається, що перевіркою встановлено порушення п. 44.1 ст 44, п. 134.1.1ст 134, п. 138.1, п. 138.2, пп. 138.10.13 п. 138.10 ст 138, пп. 139.1.9п. 139.1 ст 139 Податкового кодексу України, п. 5, 6, 19 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за №27/4248, п. 1,2 ст 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 1.2 ст 1, п. 2.4 ст 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 1 689698 грн;

П. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст 198 Податкового кодексу України, п. 1,2 ст 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 1.2 ст 1, п. 2.4 ст 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1 428 118 грн.,

Пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп 168.1.5 п. 168.1, п.п. 168.4.4 п. 168.4 ст 168 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасно сплачено (перераховано) до відповідного бюджету утримані суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 32 117,64 грн.

Пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп 168.1.5 п. 168.1, п.п. 168.4.4 п. 168.4 ст 168, пп. 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України несвоєчасно сплачено (перераховано) утримані суми військового збору до бюджету у розмірі 1825, 93 грн.

П. 1 ч. 2 ст 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» щодо несвоєчасної сплати єдиного внеску за липень 2017 року.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15.01.2018 року:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 38 780,27 грн. (за основним платежем 11 366,39 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 27 413,88 грн.),

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 1 715 927 грн. (за основним платежем 1 372 742грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 343 186 грн).

Також на підставі акту перевірки та рішення ДФС України від 12.04.2018 року №12802/6/99-99-11-01-01-25 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 23.04.2018 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 1 957 038 грн (за основним платежем 1 689 698 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 267 340 грн).

Відповідно до норм пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єкт оподаткування податком на прибуток визначений у ст. 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абз. 1 п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми Кодексу дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності суд приходить до висновку, що ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Тобто, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

У листі від 02.06.2011 р. №742/11/13-11 Вищим адміністративним судом України зазначено, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (про що також зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 р. №1936/11/13-11).

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 ПК України).

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», (далі - Закон №996-ХІV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону №996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (ч. 3 ст. 9 цього Закону).

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 Положення).

В силу пункту 2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14.01.2015 р. №К/9991/72258/12, від 21.10.2014 р. №К/800/6170/14 та від 26.08.2014 р. №К/800/6501/14, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону №996-ХІV, повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Як встановлено у ході судового розгляду справи та підтверджується матеріалами справи, позивачем укладено ряд договорів про надання послуг, предметом яких є передпродажна підготовка товару, а саме: від 22.09.2014 року №22092014 з ПП «РАДІМАР», від 21.10.2014 року №211014 з ТОВ «Дентал ЮА», від 10.01.2014 року №10012014 з ТОВ «Артсвіт», від 27.04.2015 року №270415 з ТОВ «Баден Сервіс», від 20.04.2015 року №200415 з ТОВ «Інкор-Трейд», від 19.01.2015 року №190115 з ТОВ «Торіні», від 04.05.2016 року №04052016 з ТОВ «Центр Профешінал Груп», від 21.10.2014 року №211014 з ТОВ «Фенріс Груп».

Також, позивачем укладено ряд договорів про надання логістичних послуг, а саме: від 06.05.2016 року №60516 з ТОВ «Укргрупкомерц», від 04.07.2016 року №857 з ТОВ «Тріалон», від 01.07.2016 року №257 з ТОВ «Неоплант», від 02.09.2016 року №348 з ТОВ «Арена-Груп».

У ході судового розгляду справи позивачем надано суду первинну документацію (міститься у матеріалах справи), яка стосується його взаємовідносин із вказаними контрагентами.

Зокрема, надано копії актів здачі-прийняття робіт, податкових накладних та квитанцій про реєстрацію податкових накладних в ЄРПН, які долучено до матеріалів справи.

За результатами дослідження вище перелічених первинних документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону №996-ХІV та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

Наявні в матеріалах справи копії первинних документів позивача у сукупності не дають підстав для сумніву щодо фактичного здійснення спірних операцій, підстав для висновку про нездійснення спірних операцій контрагентами позивача та про відсутність у позивача підстав для формування спірних сум податкових вигод.

Співставлення первинних, податкових та платіжних документів по спірним господарським операціям із документами, які підтверджують реальність таких господарських операцій, вказує, що позивач придбавав у контрагентів послуги, товари з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

З акту перевірки вбачається, що відповідачем сформовано висновки щодо нереальності операцій позивача із його контрагентами на підставі інформації з інформаційних баз даних, стосовно чого суд зазначає наступне.

Інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Бази даних ДПІ не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Дана правова позиція підтверджується доводами, що викладені в постановах Вищого адміністративного суду України від 20.09.2012 р. №К9991/574/12, №К9991/5991/11 та №К9991/24891/11: «Програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Крім того, абсолютно справедливо підкреслюється, що такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності».

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. №742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Суд погоджується з даними висновками Вищого адміністративного суду України та підкреслює, що письмові докази у вигляді первинних документів, які підтверджують здійснення господарських операцій позивача з контрагентами спростовують висновки контролюючого органу, які ґрунтуються на даних інформаційних податкових баз.

Крім того, при вирішенні даного спору суд враховує вимоги Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», яким визначено, що відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача зареєстровані як юридичні особи в ЄДР.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на дані податкової звітності постачальників щодо відсутності інформації про трудові ресурси, складські приміщення, транспорт та устаткування, зазначене є лише припущенням контролюючого органу та не підтверджується будь-якими доказами.

У свою чергу відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів суду недостатність кількості трудових ресурсів для виконання спірних операцій та відсутності обсягів інших ресурсів, які були необхідні контрагентам для виконання спірних операцій.

В акті перевірки не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Помилковими є також твердження відповідача про відсутність здійснення господарських операцій з огляду на не встановлення походження товарів по ланцюгу постачання, виходячи з того, що зазначені обставини не підтверджується належними доказами, а ймовірні порушення постачальниками та їхніми контрагентами податкового чи іншого законодавства не створюють юридичних наслідків для добросовісного учасника господарських відносин. При цьому, акт перевірки не містить як аналізу дотримання податкової дисципліни позивачем та його контрагентами, так і доказів порушення фіскальних інтересів держави внаслідок таких взаємовідносин, зокрема, не вбачається відхилень між сумами задекларованих податкових зобов'язань та податкового кредиту між позивачем та контрагентами.

У матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивача щодо протиправного характеру діяльності підприємств у ланцюгах постачання, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності з метою отримання податкової вигоди, а відтак правовідносини учасників попередніх поставок не можуть впливати на оцінку реальності операції, вчиненої останнім у ланцюгу постачання платником (позивачем у справі) та його безпосередніми постачальниками.

Стосовно доводів податкового органу щодо нереальності господарських операцій позивача із контрагентами, які ґрунтуються на протоколах допиту свідків та матеріалах кримінального провадження, суд зазначає наступне.

Відповідачем надано суду ксерокопії вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 05.12.2016 року по справі №752/4907/16к, яким затверджено угоду між прокурором Київської місцевої прокуратури №7 м. Києва та ОСОБА_5 (засновник ТОВ «Інкор-Трейд» у кримінальному провадженні №0000232; ксерокопію вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.09.2016 року по справі №369/7794/16-к, яким затверджено угоду між прокурором та ОСОБА_6 (засносник ТОВ «Баден-Сервіс»; ксерокопію пояснень громадянина ОСОБА_7

Відповідно до ч. 2, 5 ст 94 КАС України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Суд зазначає, що зазначені вище ксерокопії вироків та пояснень оформлено з порушенням названих норм ст 94 КАС України, отже є недопустимими доказами.

Крім того, здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом фіктивного підприємництва щодо контрагента позивача не свідчить про відсутність факту здійснення цих господарських операцій, оскільки обставини відсутності реального вчинення господарської операції необхідно встановлювати щодо кожної господарської операції окремо.

Одночасно з цим, суд зазначає, що будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних контролюючим органом не встановлено, зауваження до змісту та форми зазначених документів відсутні, що не заперечується відповідачем в акті перевірки.

З аналогічних підстав суд вважає недопустими доказами по справі фото (скрін) з екрану комп'ютеру на підтвердження відкриття банківських рахунків ТОВ «Торіні», ТОВ «УКргрупкомерц», ТОВ «Неоплант», ТОВ «Арена-Груп» після укладання договорів з позивачем.

Крім того, суд зазначає, що відкриття банківського рахунку суб'єктом підприємницької діяльності після укладання договору не свідчить про безтоварність такого договору.

У п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» вказано, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом»; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Згідно п. 110 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Враховуючи встановлені у справі обставини та наявні у ній матеріали, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем доводів про порушення позивачем законодавчих вимог щодо документального підтвердження сум витрат, які були віднесені до складу витрат/податкового кредиту за перевіряємий період, та, як наслідок, про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 15.01.2018 року № та від 23.04.2018 року №.

Щодо оводів відповідача про порушення позивачем пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп 168.1.5 п. 168.1, п.п. 168.4.4 п. 168.4 ст 168 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені Податковим кодексом України для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування (пп. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України).

Отже, податковий агент, зобов'язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПКУ, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV Податкового кодексу України.

Аналогічна позиція викладена у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Як зазначено вище, порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету регламентує стаття 168 Податкового кодексу України, пункт 168.1, яка передбачає порядок оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

Відповідно до підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду (пп.168.1.5 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Для цілей цього розділу та п.54.2 ст.54 цього Кодексу під терміном «граничний термін сплати до бюджету податку» розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом (пп.168.1.6 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Отже, позивач, як податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб мав сплачувати (перераховувати) податок до бюджету під час виплати заробітної плати працівникам, проводити перерахування податку до бюджету у строки встановлені Податковим кодексом України для місячного податкового періоду, тобто не пізніше 30 календарних днів, наступних за місяцем нарахування доходу (строк сплати податкових зобов'язань, за якими податковий період складає один місяць обчислюється, виходячи з положень пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 та п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України).

З акту перевірки вбачається, що позивачем несвоєчасно сплачено податок на доходи фізичних осіб, а саме: у 2014 році в сумі 6841,84 грн (за червень 2014 року - 3519,89 грн., за листопад 2014 року - 3321,95 грн), у 2015 році несвоєчасно сплачено 7272,86 грн. (за червень 2015 року 3593,02 грн., за вересень 2015 року 3679,63 грн.), у 2016 році несвоєчасно сплачено 4751,32 грн. (за січень 2016 року), у 2017 році несвоєчасно сплачено 13 251,83 грн. - за червень 2017 року та 11 366,39 грн за серпень.

Згідно з підпунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Водночас пунктом 127.1 статті 127 Податкового кодексу України передбачено, що ненарахування і неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягне за собою накладення штрафу у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1096 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Положення статті 126 Податкового кодексу України щодо застосування штрафної санкції застосовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Тобто, у разі якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, передбачених ПК, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до статті 126 ПК.

Статтею 127 Податкового кодексу України встановлено міру відповідальності, яка покладається на платника податків, у тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при цьому розмір штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не відповідно до часу затримки такої несплати (як передбачено статтею 126 ПК), а залежно від кількості допущених порушень протягом певного періоду часу. Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 813/6774/13-а.

Таким чином, вказаною нормою права визначено відповідальність за ненарахування, неутримання та/або несплату (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків.

Отже, дана норма Податкового кодексу України застосовується у випадку, якщо нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Оскільки обов'язок сплати податку з доходів фізичних осіб у випадку, якщо оподаткований дохід нараховується, але не виплачується платнику податку, не пов'язується з фактом виплати доходу, а має встановлений для місячного податкового періоду строк сплати, то норми п.127.1 ст.127 не передбачають відповідальності за порушення строків сплати податку, встановленого, п.176.2 ст.176, пп.168.1.5, 168.1.6 п. 168.1 ст.168 Податкового кодексу України.

Таким чином, правомірність застосування відповідачем приписів ст. 127 ПК України в ході судового розгляду належними доказами не підтверджено.

На думку суду, відповідальність за порушення граничних строків сплати цього податку, передбачених Податковим кодексом України, за встановлених судом обставин справи має наставати згідно з пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.

Відтак, контролюючим органом неправомірно застосовано до спірних правовідносин пункт 127.1 статті 127 Податкового кодексу України, а відтак невірно нараховано суму штрафних санкцій.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 15.01.2018 року № та наявність підстав для його скасування.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог та згідно з вимогами статті 139 КАС України судові витрати позивача підлягають стягненню на користь позивача.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Пласт Груп" (01042, м. Київ, вул Академіка Філатова, 10-а, офіс 3/18, код ЄДР 38866223) до Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул Шолуденка, 33/19, код ЄДР М39439980) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.01.2018 року №, №, від 23.04.2018 року №.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.01.2018 року №, №, від 23.04.2018 року №.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Пласт Груп" (01042, м. Київ, вул Академіка Філатова, 10-а, офіс 3/18, код ЄДР 38866223) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул Шолуденка, 33/19, код ЄДР М39439980) судовий збір в сумі 55 675 (п'ятдесят п'ять тисяч шістсот сімдесят п'ять) грн. 75 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя В.І. Келеберда

Повний текст рішення виготовлено 26.10.2018 року.