Справа № 805/4335/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року справа №805/4335/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сіваченка І.В.,

суддів Блохіна А.А., Шишова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року (повне судове рішення складено 09 серпня 2018 року у м. Слов'янську) у справі № 805/4335/18-а (суддя в І інстанції Циганенко А.І.) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області (далі - відповідач, Управління, орган соціального захисту населення) про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та її малолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані як внутрішньо переміщені особи за адресою АДРЕСА_1. Позивач 02.02.2016 звернувся до органу соціального захисту населення із заявою та документами про призначення допомоги при народженні дитини, проте, ані відповіді, ані допомоги не отримав.

Після повторного звернення у травні 2016 року ОСОБА_1 дізналась, що виплату допомоги при народженні дитини не було призначено через те, що уповноваженими особами відповідача зафіксовано відсутність заявника за місцем фактичного проживання.

Втретє позивач звернувся до Управління в січні 2018 року, але в призначенні допомоги відповідач відмовив на підставі відсутності заявника за місцем фактичного проживання.

Позивач наголошує, що право вільно обирати місце проживання гарантовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

ОСОБА_1 вважає, що це рішення органу соціального захисту населення є таким, що порушує її право та права її дитини. У зв'язку із чим просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 та зобов'язати призначити таку допомогу відповідно до ст. 10 Закону України «Про держану допомогу сім'ям з дітьми» за заявою від 02 лютого 2016 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги ОСОБА_1 у зв'язку із тим, що на довідці внутрішньо переміщеної особи відсутній штамп міграційної служби про тимчасове перебування за вказаною адресою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, прийняте 03 березня 2016 року Управлінням соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області.

Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги ОСОБА_1 у зв'язку із тим, що заявник не проживає за вказаною адресою згідно протоколу № 24 від 20.09.2016, прийняте 21 вересня 2016 року Управлінням соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області.

Зобов'язано Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену статтею 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», за заявою № 670 від 02 лютого 2016 року.

Не погодившись з таким рішенням, Управлінням подано апеляційну скаргу, в якій воно посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, ненадання належної правової оцінки обставинам справи, у зв'язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

ОСОБА_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_2, про що 18 березня 2015 року за № 42 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку складено відповідний актовий запис.

У подальшому позивач отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується дублікатом довідки від 05.06.2018 № НОМЕР_1, відповідно до якої фактичне місце проживання особи: АДРЕСА_2. У зв'язку із цим ОСОБА_1 та її син перебувають на обліку Управління.

02 лютого 2016 року позивач звернувся до органу соціального захисту населення із заявою (а.с. 36-37) про призначення допомоги при народженні дитини відповідно до Закону України від 21.11.1992 № 2811-ХІІ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-ХІІ). Відповідь на цю заяву позивач не отримав, у матеріалах справи наявна копія рішення органу соціального захисту населення від 03.03.2016 (а.с. 40), відповідно до якого в призначенні допомоги при народженні дитини за заявою позивача відмовлено, оскільки на довідці внутрішньо переміщеної особи відсутній штамп міграційної служби про тимчасове перебування особи за вказаною адресою, тобто довідка не дійсна.

У травні 2016 року ОСОБА_1 повторно звернулась за призначенням допомоги при народженні дитини, розглянувши яку Управління рішенням від 21.09.2016 (а.с. 41) відмовило в призначенні допомоги через те, що заявник не проживає за вказаною в довідці внутрішньо переміщеної особи адресою. Про відмову сповіщено повідомленням № 670.

Втретє позивач звернувся із заявою про призначенні допомоги в січні 2018 року, у відповідь на яку відповідач повторно направив повідомлення № 670.

Відповідно до наявних у матеріалах справи відзиву на позовну заяву (а.с. 32-34) та апеляційної скарги (а.с. 52-54) фактичною причиною відмови ОСОБА_1 в призначенні допомоги при народженні дитини є відсутність заявника за фактичним місцем проживання, що зафіксовано уповноваженими особами Управління, зокрема в акті про обстеження матеріально-побутових умов № 321 від 01.08.2018 (а.с. 42). При цьому зазначає, що після скасування необхідності проставляти відмітку міграційною службою на довідці внутрішньо переміщеної особи на законодавчому рівні Управління переглянуло всі відмови в наданні соціальної допомоги за перше півріччя 2016 року.

Суть спірних правовідносин полягає в правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, що регулюється нормами Конституції України, Закону № 2811-ХІІ, Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 (далі - Порядок № 1751) та іншими нормативними документами, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2811-ХІІ, який є спеціальним в межах спірних правовідносин і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено Порядком № 1751. Частиною першою статті 10, частинами першою та сьомою статті 11 Закону № 2811-ХІІ регламентовано, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Так, відповідно до п. 13 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 08 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму,- на другу дитину і т.д. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, із заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини позивач звернувся до органу соціального захисту населення з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону № 2811-ХІІ громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону № 2811-ХІІ встановлено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частинами сьомою та дев'ятою статті 11 цього ж Закону визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Окрім цього, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З аналізу ст. 11 Закону № 2811-ХІІ суд дійшов висновку, що відсутність особи за місцем проживання на момент проведення перевірки не визначено законодавцем як підстава для відмови в призначенні допомоги при народженні дитини.

Таким чином, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу праці та соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Отже, враховуючи зазначене, ОСОБА_1 та її дитина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства.

Забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава зобов'язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Позивач, в сім'ї якого виховуються та проживає неповнолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення. Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VІІ) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 03 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 07 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і його забезпечення становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов із врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову в призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, а саме, постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 12 Закону № 1706-VІІ підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п. 71 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до ст. 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

В матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача № НОМЕР_1 органом, який її видав - Управлінням праці та соціального захисту населення.

Більш того, згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд не погоджується з доводами апелянта і вважає, що Управлінням не доведено правомірності свого рішення та законності підстав відмови в призначенні виплати, державної допомоги при народженні дитини.

Однак, суд першої інстанції, правильно вирішивши спір в частині визнання протиправними та скасування рішень про відмову в призначенні соціальної допомоги позивачу при народженні дитини, помилково зобов'язав відповідача призначити та виплатити соціальну допомогу при народженні дитини, з огляду на наступне.

Для зобов'язання Управління призначити та виплатити вказану допомогу суд повинен був пересвідчитись у виконанні позивачем діючого законодавства щодо надання належних для призначення такої допомоги документів.

Так, ОСОБА_3 було подано свідоцтво про народження дитини, видане 18.03.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.13).

Суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги твердження відповідача про те, що свідоцтво про народження дитини є недійсним та не має юридичної сили, оскільки видано після 01 грудня 2014 року органом державної реєстрації актів цивільного стану, який розташований на території тимчасово не підконтрольній Уряду, з огляду на наступне.

Постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства», на яку посилається відповідач, не регулює питання дійсності або недійсності документів установленого зразка, виданих установами, які провадять діяльність на тимчасово неконтрольованій території.

Таким чином, позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені законодавством для призначення та отримання допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Такі висновки місцевого суду є необґрунтованими.

Відповідач слушно зазначає, що в силу положень діючого законодавства, в тому числі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» зазначене свідоцтво є недійсним і не створює правових наслідків, оскільки видане на території, яка державними органами України тимчасово не контролюється.

Так, згідно частини першої статті 2 Закону України від 18.01.2018 № 2268-УІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Частиною третьою цієї ж статті чітко визначено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Аналогічний правовий висновок міститься і в п.21 постанови Верховного Суду від 14.02.2018 в справі № 591/610/16 (номер в Єдиному Державному реєстрі судових рішень - 72289105).

Тобто, позивачем не доведено наявність підстав для призначення їй допомоги при народженні дитини, передбачених Законом № 2811-ХІІ.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині із зобов'язанням відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі зобов'язано Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області призначити та виплатити позивачу допомогу при народженні дитини, передбачену статтею 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», за заявою №670 від 02 лютого 2016 року.

Згідно з ч. 4 ст. 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але ухвалив судове рішення з частковим порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись статтями 23, 33, 195, 292, 308, 310, 311, 314, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року в справі № 805/4335/18-а -змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Зобов'язати Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 02 лютого 2016 року № 670 про надання допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Повне судове рішення - 30 жовтня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов