Справа № 372/2180/16-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 жовтня 2018 року

Київ

справа №372/2180/16-а

адміністративне провадження №К/9901/23460/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України (далі – Мінооборони) на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року (судді Шелест С.Б., Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є.) в адміністративній справі № 372//2180/16-а за позовом Кісільова Сергія Сергійовича до Мінооборони, третя особа – Київський обласний військовий комісаріат (далі – Військкомат), про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, –

встановив:

У серпні 2016 року Кісільов С.С. звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Міноборони щодо залишення без реалізації документів про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням IIІ групи інвалідності, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби; зобов’язати Міноборони вирішити питання відповідно поданої заяви та доданих документів щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням IІI групи інвалідності, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби; зобов'язати Міноборони подати звіт про виконання постанови суду протягом п’ятнадцяти діб з дня набрання постановою законної сили.

Суди встановили, що Кісільов С.С. проходив строкову військову службу з 05 листопада 1983 року по 02 серпня 1985 року на території Республіки Афганістан, де в той час велися бойові дії.

Згідно з витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 26 листопада 2015 року № 4464 у позивача встановлено поранення голови, рук, контузія головного мозку, захворювання, які пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні і країнах, де велись бойові дії.

Уподальшому позивачу встановлена ІІІ група інвалідності, що настала в результаті поранення голови, лівої руки, тулуба, контузія головного мозку, захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 11 січня 2016 року серії АВ № 0214339.

У січні 2016 року позивач звернувся до Військкомату із заявою про виплату одноразової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби у країнах, де велись бойові дії, та надав копії необхідних документів.

Військкомат надіслав до Міноборони документи позивача для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Згідно з пунктом 226 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов’язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі – Комісія) від 20 травня 2016 року № 36 Комісія повернула Кісільову С.С. документи, які він подав для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, на доопрацювання, оскільки у них бракувало інформації про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Не погоджуючись з таким рішенням, Кісільов С.С. звернувся до суду з позовом.

Обухівський районний суд Київської області постановою від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 20 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове – про задоволення позовних вимог. Визнав протиправними дії Міноборони щодо повернення на доопрацювання документів Кісільова С.С. для отримання одноразової грошової допомоги, у зв'язку із встановленням інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок поранення пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Зобов`язав Міноборони прийняти рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги Кісільову С.С. як особі з інвалідністю ІІІ групи в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності 21 вересня 2016 року, відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Рішення обґрунтував тим, що відповідач у встановленому порядку не розглянув заяву позивача та не прийняв рішення щодо можливості призначення виплати одноразової грошової допомоги, чим допустив порушення права на належний розгляд поданої ним заяви та документів і прийняття відповідного рішення з приводу призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Міноборони не погодилося із рішенням суду апеляційної інстанції і подало касаційну скаргу про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції. Зазначає, що позивач не надав документів, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва). Також у військовому квитку на відповідному аркуші відсутня відмітка про наявність поранень.

У відзиві на касаційну скаргу Кісільов С.С. просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Суддя Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді ухвалою від 16 жовтня 2018 року призначив справу у попереднє судове засідання на 18 жовтня 2018 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 18 жовтня 2018 року справу призначив у судове засідання з викликом сторін на 30 жовтня 2018 року на 15:00 год. 22 жовтня 2018 року учасникам справи направлено повістки про виклик.

В судове засідання сторони не з’явились.

Відповідно пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття жодного з учасників у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами.

Верховний Суд переглянув судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з’ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом № 2011-ХІІ.

Соціальний захист військовослужбовців – це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону № 2011-XII).

За змістом частини другої статті 16 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) у разі інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності військовослужбовцю виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання цієї статті Закону Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2013 року № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – Порядок).

Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності – дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов’язків військової служби або внаслідок захворювання, пов’язаного з виконанням ним обов’язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, – у разі встановлення інвалідності ІII групи (підпункт 1 пункту 6 Порядку).

Відповідно до пункту 13 Порядку керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Проте, всупереч приписам вказаного Порядку Міноборони не прийняло передбаченого рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Натомість прийняло рішення про направлення документів на доопрацювання, яке Порядком не передбачено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо протиправності рішення Міноборони про повернення документів позивача на доопрацювання, але обрав не належний спосіб захисту прав позивача у вигляді покладення на Міноборони обов’язку призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності, у ситуації, коли питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю відповідач фактично не вирішив.

Потрібно зазначити, що задовольняючи позов у цій частині, суди насправді визначили вид рішення, яке має прийняти суб’єкт владних повноважень за результатом розгляду заяви. За умови, що рішення, передбаченого законом, цей суб’єкт ще не ухвалював, присуд для Міноборони призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є передчасним і таким, що не відповідає засадам і завданню адміністративного судочинства, сенс якого насамперед полягає у здійсненні судового контролю за правомірністю рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень, які ним прийняті, вчинені чи допущені.

За таких обставин належним способом захисту порушених прав позивача є зобов’язання Міноборони повторно розглянути заяву Кісільова С.С. із прийняттям відповідного рішення згідно з вимогами законодавства.

Вказані обставини є підставою для зміни судового рішення в частині обрання способу захисту прав позивача.

Решта доводів касаційної скарги не спростовують вищенаведені основні правові висновки суду.

Відповідно до статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції – зміні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, –

постановив:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року змінити.

Скасувати це рішення в частині зобов’язання Міністерства оборони України прийняти рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги Кісільову Сергію Сергійовичу як інваліду ІІІ групи в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності – 11 січня 2016 року відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Ухвалити нове рішення, яким зобов’язати Міністерство оборони України розглянути заяву Кісільова Сергія Сергійовича про призначення та виплату одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи з 11 січня 2016 року відповідно до статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25 грудня 2013 року № 975.

У решті судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко