Справа № 826/2980/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2018 року № 826/2980/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Амельохіна В.В., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, Голови Державної екологічної інспекції України ОСОБА_4
пропоновлення на роботі,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Державної екологічної інспекції України (далі по тексту - відповідач-1), Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря (далі по тексту - відповідач-2) та Голови Державної екологічної інспекції України ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-3) про:

- визнання протиправними дії Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря та Голови Державної екологічної інспекції України ОСОБА_4;

- визнання протиправним та скасування наказу Державної екологічної інспекції України про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря;

- визнання протиправним та скасування наказу Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря щодо звільнення позивача;

- зобов'язання відповідачів 1 та 2 поновити позивача на посаді начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря;

- зобов'язання відповідача 1 та 2 нарахувати та виплатити позивачу середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 04.03.2016р. (суддя Келеберда В.І.) відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до Розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017р. №6298, ухвалою суду від 01.11.2017р. справу №826/2980/16 прийнято до провадження судді Амельохіна В.В.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю звільнення позивача з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, оскільки позивач не мав намір звільнятися з зазначеної посади, а дата на заяві про звільнення за власним бажанням була проставлена не ним.

Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача - 1 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на правомірність звільнення позивача з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря.

Представник відповідача 2 та 3 в судове засідання не прибув, жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 наказом Державної екологічної інспекції України №371-о від 03.10.2014р. призначений на посаду начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Держекоінспекції України.

Наказом Державної екологічної інспекції України від 12.01.2016р. №3-о «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Держекоінспекції України за власним бажанням, згідно статті 38 Кодексу законів про працю України.

Підставою прийняття вказаного наказу була заява ОСОБА_1 від 27.11.2015р., погодження Міністерства екології та природних ресурсів України від 24.12.2015р. №5/1-14/15526-15, погодження Одеської обласної державної адміністрації від 16.12.2015р. №7660/02-38/01/8153.

Наказом Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря від 18.01.2016р. №10-о «Про звільнення ОСОБА_1.» оголошено наказ Державної екологічної інспекції України від 12.01.2016р. №3-о «Про звільнення ОСОБА_1.».

Не погоджуючись з діями відповідачів 1 та 2 щодо звільнення та наказом про звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011р. №454, Державна екологічна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів України.

Голова Державної екологічної інспекції України згідно з п.п. 12 п. 10 Положення призначає на посади за погодженням із Міністром та головами відповідних місцевих державних адміністрацій, звільняє за погодженням з Міністром з посад керівників територіальних органів Держекоінспекції України.

Статтею 30 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, є додаткові підстави припинення державної служби, визначені Законом для державних службовців.

Отже, на державних службовців поширюються загальні вимоги законодавства про працю, в тому числі, що стосуються звільнення за ініціативою власника або за ініціативою працівника.

Так, відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як вбачається з матеріалів справи, звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Держекоінспекції України відбулось на підставі його заяви про звільнення за власним бажанням від 27.11.2015р., яка містить резолюцію Голови Держекоінспекції України «До наказу».

Разом з тим, звільнення позивача за власним бажанням на підставі його заяви від 27.11.2015р. було у встановленому законодавством порядку погоджено Головою Одеської обласної державної адміністрації від 16.12.2015р. №7660/02-38/01/8153 та Міністерством екології та природних ресурсів України від 24.12.2015р. №5/1-14/15526-15 (арк. 11-12 том 2).

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень, відповідачами було дотримано процедуру звільнення позивача на підставі заяви про звільнення за власним бажанням.

У той же час надаючи оцінку доводам позивача, відповідно до яких він заперечував факт написання та подачі відповідної заяви про його звільнення за власним бажанням, суд зазначає наступне.

Як вбачається з вказаної заяви її складено від імені позивача 27.11.2015р. та адресовано Голові Держекоінспекції України.

Заява позивача про звільнення за власним бажанням від 27.11.2015р. містить резолюцію Голови Держекоінспекції України «До наказу».

Як зазначив позивач у позовній заяві … «Жодних заяв про звільнення із займаної мною посади я не писав та причини такого звільнення станом на сьогодні мені невідомі» (арк. 3 том 1).

Однак, як пояснив в подальшому позивач: «Зразок заяви (який перебував у робочому столі ОСОБА_1.), написаний позивачем, однак дата, а саме 27.11.2015р., у даному документі написано іншою невідомою позивачу особою» (акр. 60 том 2).

Отже, з вказаних тверджень позивача вбачається, що ним була надана суду недостовірна інформація щодо його заяви про звільнення за власним бажанням від 27.11.2015р.

Позивач зазначає, що дата звільнення 27.11.2015р. була написана іншою, невідомою позивачу особою.

Тобто, фактично позивач наголошує на тому, що відбулась підробка його заяви про звільнення за власним бажанням невідомими особами.

Суд зазначає, що пояснення позивача вказують на наявність ознак злочинів, передбачених статтями 172, 175, 358 та 366 Кримінального кодексу України в діях невстановлених осіб (службове підроблення, підроблення документів, грубе порушення законодавства про працю, завідомо незаконне звільнення). Але позивач до правоохоронних органів з заявами про вчинення злочинів не звертався (в матеріалах справи відсутні докази звернення), що дає суду підстави критично ставитись до пояснень позивача.

При подачі заяви про вчинення злочину ОСОБА_1 повинен був бути попереджений про неправдиве повідомлення про вчинення злочину за статтею 383 КК України, але він не вчинив жодних дій по притягненню до кримінальної відповідальності винних осіб.

На підставі частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення.

Стаття 76 КАС України визначає, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Безумовно, в справах про протиправність рішення суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

Проте, позивач протягом всього часу слухання справи не навів переконливих доводів та не надав доказів, які б підтвердили його твердження про неподання відповідачу заяви про звільнення за власним бажанням.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що сукупність наданих відповідачем доказів спростовує доводи позивача про неподання відповідачу заяви від 27.11.2015р.

Так, слід зазначити, що судом в якості свідка було допитано ОСОБА_4, який в період звільнення позивача з посади працював на посаді Голови Державної екологічної інспекції України.

Свідок повідомив, що він підписував наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Держекоінспекції України на підставі погоджень Міністерства екології та природних ресурсів України від 24.12.2015р. №5/1-14/15526-15 та погодження Одеської обласної державної адміністрації від 16.12.2015р. №7660/02-38/01/8153.

Про те, що заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням була написана не ним, свідок повідомив, що нічого пояснити не може, оскільки пройшло вже 3 роки.

Крім того, суд викликав для допиту в якості свідків позивача та працівника відділу кадрів ОСОБА_3, який працював на посаді завідувача сектору по роботі з персоналом Державної екологічної інспекції України.

Позивач до суду не прибув. Позивачем було написано заяву про розгляд справи без його участі.

Оскільки, ОСОБА_1, який викликався в якості свідка до суду не прибув, жодних пояснень не надав, внаслідок чого суд критично відноситься до його пояснень, викладених в позовній заяві та додаткових поясненнях, оскільки позивач повинен бути допитаний в якості свідка та при цьому попереджатися про кримінальну відповідальність за статтею 384 КК України.

ОСОБА_3 до суду також не прибув, пояснень жодних не надав. Як вбачається з матеріалів справи, він наказом Державної екологічної інспекції України від 28.03.2017р. №173-о звільнений з посади завідувача сектору по роботі з персоналом Державної екологічної інспекції України у зв'язку з переведенням на роботу до Державного агентства автомобільних доріг України.

Наявність в особовій справі ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням та погоджень голови Одеської обласної державної адміністрації №7660/02-38/01/8153 та Міністерства екології та природних ресурсів України №5/1-14/15526-15, які були вчинені 16.12.2015р. та 24.12.2015р. підтверджують волевиявлення позивача щодо звільнення за власним бажанням.

Тому сукупність наданих відповідачем доказів спростовує доводи ОСОБА_1 про неподання відповідачу заяви про звільнення за власним бажанням 27.11.2015р.

Отже, колегія суддів оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням прийшла до висновку, що відповідачами правомірно були прийнятті оскаржувані накази в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Держекоінспекції України на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням.

Щодо доводів позивача, що він в період прийняття оскаржуваних наказів перебував на лікарняному, суд зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 41 КЗпП України.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу звільнення позивача за власним бажанням, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються.

Такий правовий висновок неодноразово визначався Верховним Судом України в своїх постановах, зокрема, в постанові від 26.12.2012 року у справі №6-156цс12, в постанові від 23.01.2013 року у справі №6-127цс12 та інших.

Таким чином, доводи позивача в зазначеній частині є необґрунтованими.

У зв'язку з тим, що судом визнано правомірними накази відповідачів в частині звільнення ОСОБА_1 за посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, позовні вимоги про зобов'язання відповідачів 1 та 2 поновити позивача на посаді начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря та зобов'язання відповідача 1 та 2 нарахувати та виплатити позивачу середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, задоволеними бути не можуть.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: І.А. Качур

В.І. Келеберда