Справа № 826/7728/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 жовтня 2018 року №826/7728/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної комісії Міністерства юстиції України про скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернувся ОСОБА_1 (далі також позивач) з позовом до Центральної комісії Міністерства юстиції України (далі також відповідач), в якому просить:

- скасувати рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України від 11 травня 2017 року, прийняте за результатами розгляду звернення позивача про його переведення для відбування терміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі із ЗВК № 58 м.Ізяслав Хмельницької області до ДУІН № 4 м.Дніпро;

- зобовязати Центральну комісію Міністерства юстиції України прийняти рішення про задоволення клопотання позивача про переведення його для відбування покарання в ДУВП № 4 м.Дніпро або іншу установу виконання покарань Дніпропетровської області, яка має спеціально обладнаний сектор для утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі або надати альтернативний варіант у Запорізькій області.

Позов мотивовано доводами позивача про протиправну відмову Центральної комісії Міністерства юстиції України перевести його для відбування подальшого строку покарання у вигляді довічного позбавлення волі до ДУВП № 4 м.Дніпро з ЗВК № 58 м.Ізяслав Хмельницької області, яка територіально віддалення від місця його проживання до засудження, місць проживання його сина та батьків, тоді як пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил передбачено, що засуджені повинні направлятися для відбування покарання в пенітенціарні установи, розмішені поблизу місця проживання або місця соціальної реабілітації.

Водночас позивач вказує, що оспорюване рішення відповідача не узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 січня 2015 року у справі «Вінтман проти України», в якому Суд вказав на порушення Україною прав заявника на сімейне життя у звязку з поміщенням його до колонії, розміщеної за 1000 км від місця його проживання до засудження, звернувши увагу на віддаленість колонії, в яку з самого початку помістили заявника, всупереч загальній нормі, згідно з якою він мав відбувати покарання у тій області, де знаходиться його дім, а також вказав на те, що на підтвердження відсутності вільних місць у колоніях, розташованих ближче до місця розташування дому заявника, національні органи влади не надали жодних конкретних відомостей щодо колоній, можливість переведення заявника до яких вони розглядали (якщо взагалі таке питання розглядалося), а також щодо рівня їхньої наповненості.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, у подальшому розгляд справи просив здійснювати за його відсутності.

Представник відповідача у письмовому запереченні та в судовому засіданні зазначив про необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні, стверджуючи про правомірність оспорюваного рішення з огляду на відсутність для цього підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, відповідно до якої переведення засудженого з однієї виправної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цій колонії.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі і з серпня 2007 року відбував покарання в Єнакіївській виправній колонії (№ 52). З 21 липня 2016 року він утримувався в Маріупольському слідчому ізоляторі, як особа, передана із неконтрольованої території для подальшого відбування покарання на контрольованій українською владою території.

З 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 відбуває покарання в державній установі Замкова виправна колонія (№ 58) (далі ЗВК № 58) максимального рівня безпеки (далі - ЗВК (58), яка знаходиться в м.Ізяслав Хмельницької області.

До вищевказаної установи відбування покарань позивача направлено із Маріупольського слідчого ізолятора управління ДПтС України в Донецькій області відповідно до рішення Апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі від 15 вересня 2016 року, оформленого протоколом № 12.

11 квітня 2017 року до Міністерства юстиції України надійшло клопотання позивача про переведення його із ЗВК № 58 до Дніпровської установи виконання покарань № 4 або інших установ у Дніпропетровській чи Запорізькій областях.

Згідно з доводами позивача він неодноразово звертався з аналогічними клопотаннями до відповідача, позитивного вирішення яких не отримував.

В обґрунтування вищевказаного клопотання ОСОБА_1 вказав на віддаленість місця відбування покарання від місць проживання його рідних та свого місця проживання до засудження, а саме син заявника ОСОБА_2 проживає в м.Дніпро, в якому раніше проживав і сам заявник, а в Запорізькій області проживають батьки заявника, пенсіонери з незадовільним станом здоровя. Місце проживання членів його родини територіально віддалене від місця відбування ним покарання (800-1000 км), що через їхній складний фінансовий стан та поганий стан здоровя батьків похилого віку їм важко відвідувати заявника в колонії.

Рішенням від 11 травня 2017 року, оформленим протоколом № 3, Центральна комісія Міністерства юстиції України, відмовила позивачу в задоволенні його клопотання у звязку з відсутністю підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Не погоджуючись із вищевказаним рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України від 11 травня 2017 року, позивач звернуся до суду з позовом, при розгляді якого суд виходить із наступного.

Відповідно до пункту 2 Положення про Міністерство юстиції України (далі Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно з підпунктами 95-3 та 95-8 пункту 4 Положення Міністерство юстиції України:

- організовує та контролює виконання вироків суду та інших судових рішень і застосування передбачених законом засобів виправлення засуджених;

- визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Статтею 93 Кримінально-виправного кодексу України передбачено, що засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України, наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі Положення № 266/30134).

Відповідно до Положення № 266/30134 центральна комісія це колегіальний орган, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Центральна комісія утворюється Міністром юстиції України у кількості не менше девяти осіб. До складу центральної комісії обовязково входять заступник Міністра юстиції України, на якого згідно з розподілом обовязків покладено координацію та контроль за діяльністю Державної кримінально-виконавчої служби, директор Департаменту Державної кримінально-виконавчої служби України, керівники підрозділів, які здійснюють організацію оперативної роботи, медичного забезпечення, контролю за виконанням судових рішень.

У своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента країни і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання, які скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але е рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Центральна комісія має право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, СІЗО та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Рішення комісії оформлюються протоколами, які підписуються всіма присутніми на засіданні членами комісії.

Про прийняте комісією рішення уповноваженим органам, установам чи заінтересованим особам надається витяг з протоколу засідання комісії, а засудженому оголошується під підпис.

Рішення центральної комісії може бути оскаржене до суду у порядку, передбаченому законодавством України.

Серед основних завдань центральної комісії є, зокрема: розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5 (далі Положення № 266/30133).

Пунктом 4 розділу ІV Положення № 266/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до його місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сімї засудженого» здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сімї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сімї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сімї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сімї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача не було зауважень щодо оформлення ОСОБА_1 клопотання про його переведення до іншого місця відбування покарання. Оспорюване рішення вмотивоване виключно відсутністю підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виправного кодексу України, відповідно до якої переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії, а також відсутністю вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі.

Однак, ні указане рішення, ні письмове заперечення відповідача на позовну заяву та додані до нього докази не містять жодної оцінки, здійсненої відповідачем, щодо відсутності підстав для переведення позивача до іншої установи відбування покарання, а також доказів щодо відсутності вільних місць у місцях відбування покарань для засуджених до довічного позбавлення волі м.Дніпра, Дніпропетровської та Запорізької області, про переведення до яких просив позивач. Наведене дає підстави суду дійти висновку про необґрунтованість та безпідставність винесеного відповідачем рішення про відмову позивачу у переведенні до іншої колонії, тому вимога позивача щодо визнання його протиправним і скасування підлягає задоволенню судом.

При цьому, за висновком суду, при визначенні місця продовження відбування покарання позивачем на території, контрольованій українською владою, в тому числі при поміщенні до ЗВК № 58, після його передачі у 2016 році з Єнакіївської виправної колонії (№ 52), яка перебуває на непідконтрольній території, відповідачем не дотримано приписи частини першої статті 93 Кримінально-виправного кодексу України, відповідно до якого засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

При вирішенні даної адміністративної справи слід звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2014 року у справі «Вінтман проти України» (Заява № 28403/05).

В указаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що він перш за все нагадує, що засуджені до позбавлення волі мають «надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу» (див. рішення у справі «Хьорст проти Сполученого Королівства (№ 2)» (Hirst v. the United Kingdom (no. 2) [ВП], заява № 74025/01, п. 69, ECHR 2005-IX). Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі (див. рішення від 25 липня 2013 року у справі «Ходорковський і Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви № 11082/06 та № 13772/05, п. 836).

У той же час очевидним є той факт, що тримання особи під вартою за своєю природою призводить до обмеження її приватного та сімейного життя ( наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х, та ухвалу щодо прийнятності у справі «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява № 47095/99, ECHR 2001-XI (витяги)).

У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя (див. ухвалу щодо прийнятності від 6 квітня 2000 року у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98). Отже, сприяння з боку адміністрації колонії підтриманню зв'язків засуджених зі своїми близькими родичами є важливою частиною їхнього права на повагу до сімейного життя (див. вищезазначене рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), п. 61).

Суд зазначає, що будь-яке обмеження права засудженої особи на повагу до його приватного та сімейного життя має застосовуватися «згідно із законом» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції (див. рішення від 17 липня 2007 року у справі «Кучера проти Словаччини» (заява № 48666/99, п. 127). Вислів «згідно із законом» не тільки диктує необхідність дотримання національного законодавства, але також пов'язаний з якістю зазначеного законодавства (рішення у справах «Нєдбала проти Польщі» (Niedbala v. Poland), заява № 27915/95, п. 79, від 4 липня 2000 року, та «Градек проти Польщі» (Gradek v. Poland), заява № 39631/06, п. 42, від 8 червня 2010 року).

Суд також зауважує, що законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі (див. рішення у справах «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), заява № 58442/00, п. 135, від 28 листопада 2002 року, та «Вегера проти Польщі» (Wegera v. Poland), заява № 141/07, п. 71, від 19 січня 2010 року). Проте законодавство повинно з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання (див., наприклад, рішення у справах «Аль-Нашиф проти Болгарії» (Al-Nashif v. Bulgaria), заява № 50963/99, п. 119, від 20 червня 2002 року, та «Алєксєєва проти Латвії» (Aleksejeva v. Latvia), заява № 21780/07, п. 55, від 3 липня 2012 року).

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що згідно зі статтею 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені, «як правило», мають відбувати весь строк покарання поблизу від свого місця проживання ( пункт 42). Загальна норма, закріплена вищезазначеним положенням, відповідає Європейським пенітенціарним правилам, які рекомендують поміщення засуджених до позбавлення волі, наскільки це максимально можливо, до установ виконання покарань, розташованих поблизу місць проживання родин або близьких родичів (див. пункти 56-58). Так само вона відповідає вимозі щодо надання органами влади сприяння засудженим у підтримці зв'язків зі своїми близькими родичами, що є невід'ємним елементом статті 8 Конвенції ( пункт 78).

З формулювання, використаного у статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, випливає, що вищезазначена норма не є абсолютною і у деяких невказаних випадках дозволяє винятки.

Суд також звертає увагу на законодавче положення, яким дозволяється переведення засудженого з однієї пенітенціарної установи до іншої тільки за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого у «первинній» установі (пункт 42). Це обмеження як таке не видається неналежним, якщо дотримано вищезазначеної загальної норми щодо первинного розміщення засудженого до позбавлення волі.

Проте, це не стосується випадку заявника, якого з невідомих причин з самого початку направили до колонії, розташованої більщ як за 700 кілометрів від його місця проживання, а згодом перевели до ще більш віддаленої колонії, розташованої приблизно за 1000 кілометрів від його колишнього місця проживання, місця проживання його батьків та сина. Органи влади впродовж усього часу відмовляли у задоволенні його клопотань про переведення до колонії, розташованої ближче до його місця проживання, здебільшого посилаючись на відсутність для цього законних підстав.

І хоча формалістичний та обмежувальний підхід органів влади при тлумаченні і застосуванні відповідного законодавства дійсно порушує певні питання та буде проаналізований нижче, суд погоджується з тим, що їх рішення ґрунтувались на достатньо чіткому та передбачуваному національному законодавстві.

Також суд зазначає, що, посилаючись на відсутність вільних місць, органи влади не надали жодних конкретних відомостей щодо колоній, можливість переведення заявника до яких вони розглядали (якщо взагалі таке питання розглядалося), а також щодо рівня їхньої наповненості. З адміністративної карти України видно, що одинадцять областей розташовані ближче до Запорізької області, ніж Вінницька область, куди заявника було направлено для відбування покарання. Більше того, Львівська область, куди його було переведено у грудні 2009 року, разом з двома іншими західними областями (Луцькою та Закарпатською), є найвіддаленішою від Запорізької області. Іншими словами, будь-яка з решти двадцяти двох областей знаходилась би ближче до місця проживання заявника чи його родичів.

У матеріалах справи відсутні будь-які свідчення того, що національні органи влади, незважаючи на їхнє твердження про відсутність вільних місць у 2006 році, коли заявник перебував у Вінницькій установі виконання покарань № 1, дійсно розглядали питання поміщення його до установи в одній з областей, розташованих ближче до місця його проживання. Більше того, його згодом перевели навіть ще далі - до Львівської області.

Суд вважає вищезазначені доводм достатніми, аби дійти висновку, що втручання, на яке заявник скаржився, було непропорційним законній цілі, що переслідувалася. Відповідно, у звязку з цим було порушення статті 8 Конвенції (пункт 104).

Водночас суд не вбачає за можливе задовольнити вимогу позивача про зобовязання відповідача прийняти рішення про задоволення клопотання позивача про переведення його для відбування покарання в ДУВП № 4 м.Дніпро або іншу установу виконання покарань Дніпропетровської області, яка має спеціально обладнаний сектор для утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі або надати альтернативний варіант у Запорізькій області, що пояснюється наступним.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 цього ж Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Разом з тим, існують випадки, у яких суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу адміністративного судочинства.

Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Ураховуючи викладене суд вважає за необхідне зобов'язати Центральну комісію Міністерства юстиції України повторно розглянути клопотання позивача про його переведення із ЗВК № 58 до Дніпровської установи виконання покарань № 4 або інших установ у Дніпропетровській чи Запорізькій областях, яке надійшло до Міністерства юстиції України 11 квітня 2017 року.

У даному випадку, зобов'язання вчинити дії є наслідком встановлення протиправності попередніх дій суб'єкта владних повноважень щодо прийняття протиправного рішення, вжитих по суті вирішення звернення особи. Більше того, воно є самостійним способом захисту, що може не вимагати його об'єднання з іншими, виходячи з диспозитивності адміністративного процесу та свободи особи у визначенні позовних вимог, з якими вона звертається до суду.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення судом.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось у звязку зі звільненням судом позивача від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Центральної комісії Міністерства юстиції України, (01001, місто Київ, вулиця Городецького, 3; ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України від 11 травня 2017 року, оформлене протоколом № 3, в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні його звернення про переведення з однієї установи виконання покарань до іншої.

3. Зобов'язати Центральну комісію Міністерства юстиції України повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про його переведення із ЗВК № 58 до Дніпровської установи виконання покарань № 4 або інших установ у Дніпропетровській чи Запорізькій областях, яке надійшло до Міністерства юстиції України 11 квітня 2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко