Справа № 825/2287/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2287/18 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Мірошниченко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яка полягала в непризначенні позивачеві пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб»;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію позивачу відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» та провести відповідні виплати.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, зроблено хибні висновки, які не відповідають обставинам справи. Зокрема, позивач посилається на той факт, що пільгова вислуга років враховується саме при призначенні пенсії, а не при призначенні розміру пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив службу в органах внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби України з 15 серпня 1998 року по 06 грудня 2016 року, що підтверджується розрахунком управління персоналу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21 лютого 2018 року (а.с. 11-12).

02 грудня 2016 року наказом начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області № 197/ОС-16 позивача звільнено зі служби за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 06 грудня 2016 року. Станом на час звільнення з військової служби позивач мав вислугу років у календарному обчисленні - 18 років 03 місяці 21 день, у пільговому обчисленні- 23 роки 5 місяців 1 день, що підтверджується наведеним наказом (а.с. 10).

12 лютого 2018 року позивач направив до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції письмову заяву та відповідні документи для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", та просив повідомити про результати її розгляду.

У свою чергу, вказана заява та документи були направлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, про що повідомлено позивача (а.с. 17, 18).

19 березня 2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, повернуто заяву позивача та додані до неї документи у звязку з відсутністю права на пенсію, зокрема вислуга років позивача складає 18 років 03 місяці 21 день, що не відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (а.с. 19-20).

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив та зазначив, що на момент звільнення зі служби позивач повинен мати вислугу років - 23 роки і більше (календарних), незалежно від віку, але позивач мав вислугу років на день звільнення 18 років 03 місяці 21 день (календарних), що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію та членів їх сімей визначеноЗаконом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону.

Редакція зазначеної статті змінювалась, встановлюючи умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років. Згідно зі ст. 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року у справі 21-630а14 та від 01 липня 2014 року у справі № 21-244а14.

Станом на дату звільнення позивача зі служби діяла редакція ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка передбачала, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше.

Пунктом «в» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45 років і за наявності в них вислуги 20 календарних років і більше, які звільняються з військової служби відповідно до ЗУ «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

Буквальний аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що право на призначення пенсії за вислугу років виникає за умови: 1) звільнення особи з військової служби; 2) наявність достатньої кількості вислуги років.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивача було звільнено зі служби з 06 грудня 2016 року.

Так, станом на дату звільнення позивача вислуга років складає: календарна 18 років 03 місяці 21 день, що не дає право на призначення пенсії.

Одночасно ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає вичерпний перелік видів служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначенні пенсії.

Так, у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності вислуги, обчисленої на пільгових умовах; вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається при наявності 23 календарних років і більше, та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №295/6301/17 та постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року № 725/1959/17.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що на день звільнення позивач досяг 36-річного віку, в той час як однією з основних умов для призначення пенсії відповідно до положень пунктом "в" частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ є досягнення на день звільнення з військової служби 45-річного віку.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 01.11.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма