Справа № 825/2231/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2231/18 Суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на проголошене о 10 годині 50 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року, повний текст якого складено 09 липня 2018 року, у справі за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Позивач, Чернігівське ОВ ФСЗІ) звернулося до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Відповідач, ФОП ОСОБА_1.) про стягнення з ФОП ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України 19 000,00 грн. адміністративно-господарських санкцій та 581,40 грн. пені.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що до обов'язку роботодавця щодо забезпечення права осіб з інвалідністю на працевлаштування, крім створення робочих місць, належить також надання Державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування, у вигляді звітності форми №3-ПН. Водночас, як зазначив суд першої інстанції, даного обов'язку ФОП ОСОБА_1 виконано не було, а доводи останнього про те, що ним було працевлаштовано особу з інвалідністю у 2017 році не спростовують позицію Чернігівського ОВ ФСЗІ щодо невиконання Відповідачем обов'язку з працевлаштування інвалідів.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилається на неврахування судом першої інстанції, що ФОП ОСОБА_1 подавався звіт форми 10-ПІ та повідомлялися органи зайнятості і працевлаштування про наявну вакансію для працевлаштування особи з інвалідністю. Зазначає, що така вакансія відкрилася та було прийнято на роботу особу з інвалідністю, у зв'язку з чим у 2017 році у Відповідача був відсутній обов'язок щодо пошуку інвалідів. Крім того, наголошує, що ФОП ОСОБА_1 самостійно вчинялися дії щодо пошуку з метою працевлаштування осіб з інвалідністю через мережу інтернет, наслідком чого стало працевлаштування інваліда у жовтні 2017 року. Крім іншого, підкреслює, що законодавством не передбачено відповідальності за неподання звітності про працевлаштування інвалідів, а застосування судом до спірних правовідносин Закону України «Про зайнятість населення» є помилковим, адже нарахування адміністративно-господарських санкцій за порушення даного закону не передбачено. Також звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував, що Позивачем безпідставно застосовано до Відповідача адміністративно-господарські санкції за весь 2017 рік з огляду на працевлаштування ФОП ОСОБА_1 інваліда у жовтні 2017 року.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.10.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівське ОВ ФСЗІ просило залишити апеляційне скаргу ФОП ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначало, що Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, зокрема, обов'язок роботодавців надавати Державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок надання якої регламентовано наказом Мінсоцполітики України від 31.05.2013 року №316. Крім того, підкреслювало, що виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється не лише шляхом надання звіту форми 3-ПН, а й вжиттям роботодавцем заходів для працевлаштування таких осіб. Також акцентувало увагу, що Відповідачем жодного разу протягом 2017 року не подано звітність форми 3-ПН, що не було спростовано останнім й у суді першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 31.10.2018 року.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув, надіславши на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно поданого ФОП ОСОБА_1 звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік форми № 10-ПІ Відповідачем визначена: середньооблікова кількість штатних працівників - 8 осіб; кількість штатних працівників інвалідів, які повинні працювати на робочих місцях, - 1 особа; кількість працюючих інвалідів - 1 осіб (а.с. 9-10).

У зв'язку з тим, що Відповідачем не було працевлаштовано 1 інваліда протягом 2017 року, останній, на переконання Позивача, зобов'язаний сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі половини середньої річної заробітної плати за кожну непрацевлаштровану особу - 19 000,00 грн. (38 000,00 / 2) та пеню за несвоєчасну їх сплату в розмірі 581,40 грн.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 18, 18-1, 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення», ст. 218 ГК України, а також наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 року №316 «Про затвердження форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання», суд першої інстанції прийшов до висновку, що на Відповідача покладено обов'язок надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів, а тому неподання останнім такої інформації за 2017 рік є підставою для нарахування адміністративно-господарських санкцій незалежно від вчинення інших дій, спрямованих на забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон) у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Приписи ч. 2 ст. 20 вказаного Закону визначають, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Як було встановлено раніше, чисельність осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленого ст. 19 Закону, у 2017 році становила 1 особу, разом з тим, фактично працевлаштовано було 1 особу лише 27.10.2017 року, якій згідно чинного законодавства була встановлена інвалідність.

Діючим законодавством встановлюється обов'язковий для підприємств, у тому числі фізичних осіб-підприємців, норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а також передбачається сплата підприємствами і фізичними особами-підприємцями адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів.

При цьому, Апелянтом не враховано, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України, Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Крім того, судовою колегією враховується, що відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, з огляду на приписи Порядку подання підприємствами, установами організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70, роботодавці подають до центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страховик внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Таким чином, передбачена ч. 1 ст. 20 Закону міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов'язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п'ятої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 року у справах № 817/652/17, № 802/707/17-а.

Зі змісту положень ст. 18-1 Закону вбачається, що пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування, на чому безпідставно наголосило Чернігівське ОВ ФСЗІ у відзиві на апеляційну скаргу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі № П/811/696/17, від 06.02.2018 року по справі № П/811/693/17, від 08.05.2018 року у справі № 805/2275/17-а.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про, зокрема, попит на робочу силу (вакансії).

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 року №316 затверджено форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання.

Приписи пп. пп. 1.3 та 2.1 Порядку подання інформації про попит на робочу силу (вакансії) визначають, що роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган) незалежно від місцезнаходження.

Форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Водночас, як було вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Відповідач звіт форми 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю до Чернігівського міського центру зайнятості у 2017 році не подавав, про що свідчить, зокрема, наявна у матеріалах справи копія листа Чернігівського міського центру зайнятості від 16.03.2018 року №07/134 (а.с. 36). Крім того, факт неподання до Чернігівського міського центру зайнятості звітності форми 3-ПН не заперечується й Апелянтом. Викладеним, поряд з іншим, спростовується твердження ФОП ОСОБА_1 про те, що останнім у 2017 році було повідомлено центр зайнятості про створення робочого місця та наявність вакансії для особи з інвалідністю.

Тобто, на думку суду апеляційної інстанції, Відповідачем не було виконано у повному обсязі обов'язок по інформуванню щодо утворення (пристосування) робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.

Посилання Апелянта на прийняття ФОП ОСОБА_1 у жовтні 2017 року на роботу особи з інвалідністю ОСОБА_3 (а.с. 42-137) не спростовує висновки Чернігівського окружного адміністративного суду про те, що Відповідачем не було забезпечено створення робочого місця для особи з інвалідністю у період з січня по жовтень 2017 року. Оскільки, як було зазначено вище, факт створення такого робочого місця повинен бути підтверджений шляхом подання до центру зайнятості звітності форми 3-ПН про наявність у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). У контексті наведеного доводи Відповідача про те, що останній самостійно через інтернет здійснював пошук осіб з інвалідністю з метою працевлаштування належними і допустимими доказами не підтверджуються.

Твердження Апелянта про неможливість застування до нього адміністративно-господарських санкцій за весь 2017 рік з огляду на працевлаштування особи з інвалідністю у жовтні 2017 року судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції з посиланням на положення Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 року №286, середньооблікова кількість працівників з інвалідністю у 2017 році складала 0 (2 місяці / 12 місяців = 0,17). У той час як згідно ч. 2 ст. 19 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

При цьому, на переконання судової колегії, подання ФОП ОСОБА_1 до Чернігівського ОВ ФСЗІ звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік форми №10-ПІ, свідчить про виконання ним вимог абз. 1 п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року №70. Натомість обов'язок роботодавців з подання інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів до центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, передбачений абз. 3 п. 2 згаданого Порядку, а відтак має іншу правову природу.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 31» жовтня 2018 року.