Справа № 522/7633/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 р. м.ОдесаСправа № 522/7633/18

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Єршова Л.С. час і місце ухвалення: не зазначено, м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчук В.О. , Шляхтицький О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
ПозивачОСОБА_6
Пред-к позивачаОСОБА_3 (адвокат)
ДМСУТалишханова Ф.М. (довіреність)
ДМСУТопова О.П. (довіреність)
ПерекладачХоанг Тхі Кук (диплом ДІ № НОМЕР_1)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні Пятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 03 травня 2018 року по справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 02.11.2018 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, мотивуючи його тим, що по закінченню відповідного терміну знаходження в Україні, відповідач її не покинув, знаходиться у країні незаконно, залишився без джерел існування та постійного місця проживання.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 03 травня 2018 року позов задоволено. Затримано громадянку Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 02.11.2018 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що процедура реадмісії громадян Соціалістичної Республіки Вєтнам визначена ст. 4 цієї Угоди та вона підлягає видворенню не за процедурою передбаченою ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 288 КАС України, а за процедурою, визначено ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Угодою між Кабінету Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам про реадмісію громадян обох держав від 25.09.2007, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам про реадмісію громадян обох держав» від 03.09.2008 року.

Головне управління ДМС України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що використання процедури реадмісії відносно відповідача не вбачається за можливе та на даний час, відповідач знаходиться на території України не законно, постійного місця проживання та джерел існування не має.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 30.04.2018 року результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень у відповідача було встановлено, що відповідач до України прибула у квітні 2018 році з метою працевлаштування нелегальним шляхом. По закінченню відповідного терміну перебування в Україні громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з території України не виїхала. На даний час паспортний документ відсутній. На території України відповідач знаходиться не законно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

30.04.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобовязано її покинути територію України у термін до 01.05.2018 року. У визначений термін громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з території України не виїхала.

В подальшому, 30.04.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області було складено протокол серії ПР МОД № 002057 про притягнення громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, а також постанову серії ПН МОД № 002057 про накладення адміністративного стягнення на громадянку Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

У визначений термін громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з території України не виїхала.

Не погоджуючись із вищевказаним, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та статтею 289 КАС України встановлено право затримувати та розміщувати в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, у тому числі і іноземців, які не мають законних підстав для перебування на території України та підлягають примусовому видворенню за межі України протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Пятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в'їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України № 3773-VI від 22 вересня 2011 року «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон).

За приписами частини 1 статті 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону).

Статтею 30 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення;

2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як свідчать матеріали даної справи, ГУ ДМС України в Одеській області було дотримано вказані вимоги, а саме - прийнято рішення про примусове повернення та встановлені обґрунтовані підстави вважати, що відповідач за відсутністю паспорта та коштів буде ухилятися від виконання такого рішення.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам про реадмісію громадян обох держав» від 03.09.2008 було ратифіковано Угоду між Кабінетом Міністрів України та урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам про реадмісію громадян обох держав.

Згідно з ст. 7 зазначеної Угоди передбачено укладання виконавчого протоколу, в якому визначатимуться: а) органи, відповідальні за виконання окремих положень цієї Угоди; b) пункти передачі та прийняття громадян; с) необхідні дані та інформація для передачі, прийняття та супроводження осіб, які підлягають реадмісії, та порядок виконання необхідних процедур.

Оскільки, до теперішнього часу так і не було укладено виконавчого протоколу між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам, використання процедури реадмісії відносно відповідача не вбачається за можливе.

Відповідач тривалий час перебував на території України нелегально та не вчиняв будь-яких дій щодо отримання офіційного правового статусу іноземця або дій щодо повернення на Батьківщину.

Колегією суддів також наданий аналіз обставинам, що ОСОБА_6 не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позаяк його життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В країні його постійного проживання відсутній міжнародний або внутрішній збройний конфлікт чи систематичне порушення прав людини або відсутність медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя.

Стаття 289 КАС України встановлює, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства, зокрема одного з таких заходів:

- затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

- зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Іншим доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не з'ясована наявність чи відсутність паспортного документу у відповідача та можливість його пред'явлення суду.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, після затримання та в судовому засіданні суду першої інстанції, в присутності перекладача, ОСОБА_6 надала пояснення, згідно яких вбачається, що паспорт в нього відсутній, родичів та коштів не має.

Викладене свідчить про те, що суб'єкт владних повноважень мав право звернутися до суду з позовом про затримання ОСОБА_6 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Навіть, якщо припустити наявність у відповідача паспортного документа для перетину кордону, це не може беззаперечно свідчити про його добровільне повернення на Батьківщину, адже тривалий час він знаходиться на території України незаконно, порушуючи законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Наявність можливості отримати кошти на придбання квитка для повернення до країни походження дає підстави відповідачу достроково звільнитися з пункту тимчасового перебування іноземців та виїхати до своєї країни.

Крім того, на користь правильності висновків суду першої інстанції свідчить також рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2018 року (справа № 522/7635/18) про примусове видворення громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. "f" ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод затримання виправдане лише доти, поки провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише покладає на державу зобов'язання законодавчо визначити підстави позбавлення волі, а також містить вимоги щодо якості закону, на основі якого таке позбавлення волі може здійснюватись. Так, у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» Європейський суд постановив, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

«Затримання особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції» у відповідності до другої частини статті 5 § 1 (f) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, як наголошено в § 164 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 р. у справі "А. та інші проти Сполученого Королівства11 буде виправдано до тих пір, поки йде процес депортації або екстрадиції. Якщо така процедура не виконується з належною ретельністю, затримання особи перестає бути допустимим відповідно до статті 5 § 1 (f) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Встановлені вказаним рішенням обставини справи підтверджують доводи позивача про необхідність затримання ОСОБА_6 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 03 травня 2018 року по справі № 522/7633/18, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.