Справа № 695/1126/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 695/1126/17 Суддя (судді) першої інстанції: Степченко М.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Ключковича В.Ю., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до заступника начальника Управління Держпраці у Черкаській області, Управління Держпраці у Черкаській області про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до заступника начальника Держпраці у Черкаській області Держпраці у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 21 березня 2017 року № 23-13-09/0211-142.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2018 року справу передано за підсудністю до Черкаського окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановляючи ухвалу про направлення справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вимог ч. 2 ст. 20 КАС України, справа підсудна Черкаському окружному адміністративному суду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Стверджує, що розгляд та вирішення справи належить здійснювати саме в Золотоніському міськрайонному суді Черкаської області, оскільки з матеріалів перевірки позивача вбачається порушення ним ч. 1 ст. 41 КУпАП. Апелянт зазначає, що позов ним подано за встановленою територіальною та предметною підсудністю. Відповідно, позивач зазначає що зазначений спір в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС України ( в редакції, чинній станом на момент подання позову), належить здійснювати місцевим загальним судом, як адміністративним. Для підтвердження своєї правової позиції позивач посилається на відповідну судову практику апеляційного суду, яка відображена у судових рішеннях по справах: № 695/2721/16-а (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2017 року), № 704/511/17 (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року), № 695/1331/17 (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2017 року.

Станом на 01 листопада 2018 року відповідачем не подано до суду письмового відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явилися.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції на підставі доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених ст. ст. 20, 22, 25 - 28 цього Кодексу.

В свою чергу, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України, в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками перевірки суб'єкта господарювання стосовно додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування, 21 березня 2017 року відповідачем була прийнята постанова № 23-13-09/2011-142 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Постанова прийнята на підставі п.п. 54 п. 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 та абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Зокрема, ч. 2 ст. 265 КЗпП України ( в редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови) передбачена відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, за порушення вимог законодавства про працю.

Так, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Штрафи, накладення яких передбачено ч. 2 цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених гл. 27 Господарського кодексу України (ч. 3 ст. 265 КЗпП України).

Штрафи, зазначені у ч. 2 цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 4 ст. 265 КЗпП України).

Штрафи, зазначені в абз. 2 ч. 2 цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації (ч. 5 ст. 265 КЗпП України).

Виконання постанови центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, покладається на органи державної виконавчої служби. В свою чергу сплата штрафу не звільняє від усунення порушень законодавства про працю (ч. 6, 7 ст. 265 КЗпП України).

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку на позивача було накладено фінансову санкцію у вигляді штрафу.

Однак, слід зазначити, що закон не ототожнює поняття «фінансова санкція» з адміністративним правопорушенням (проступком), поняття якого визначено ст. 9 КУпАП.

Відповідно, правовідносини стосовно накладення таких фінансових санкцій не регулюються нормами КУпАП, оскільки мало місце накладення фінансових санкцій за порушення трудового законодавства.

На переконання колегії суддів, штрафи, передбачені ч. 2 ст. 265 КЗпП України, не є видом адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.18 КАС України (у редакції, чинній станом на момент подання адміністративного позову) місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України (у редакції, чинній станом на момент подання адміністративного позову) справи, у яких однією з сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам, підсудні окружним адміністративним судам.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України (в редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваної ухвали та розгляду справи в апеляційному порядку), місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 20 КАС України).

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що вирішення зазначеного адміністративного позову предметно підсудне окружному адміністративному суду.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача в частині обов'язкового застовування при вирішенні спору наявної судової практики апеляційного суду з огляду на відсутність встановленого чинним процесуальним правом обов'язку такого застосування.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, в тексті оскаржуваної позивачем ухвали, станом на час розгляду справи відповідну правову позицію стосовно підсудності даної категорії справ було висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 22 березня 2018 року по справі № 697/2073/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що під час розгляду зазначеної справи колегія суддів дійшла висновку стосовно підсудності даного спору саме окружному адміністративному суду, колегія суддів не вбачає правових підстав для відступу від вищезазначеної правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

Під час розгляду зазначеної справи колегія суддів також враховує, що суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального законодавства прийняв рішення про направлення справи за встановленою законом підсудністю до Черкаського окружного адміністративного суду, але із помилковим мотивуванням судового рішення в частині посилання на п. 3 ч. 1 ст. 29 КАС України.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що ухвала Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2018 року підлягає зміні в мотивувальній частині.

Неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України є підставою для зміни судового рішення в мотивувальній частині.

Керуючись статтями ст.ст. 311, 312, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2018 року змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді В.Ю. Ключкович
І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 01 листопада 2018 року.