Справа № 826/4173/17
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4173/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг до Державної регуляторної служби України, третя особа приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Вона" про скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В :

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - позивач) звернулась з позовом до Державної регуляторної служби України (далі - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самосійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вона» про визнання протиправним та скасування розпорядження від 13 грудня 2017 року №36 «Про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування».

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного розпорядження, оскільки при його прийнятті відповідач вийшов за межі повноважень та вжив дискреційні повноваження відносно позивача, зобов'язавши його скасувати розпорядження про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності ПАТ «СК «Вона».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2018 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позову задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 13 грудня 2016 року прийнято розпорядження №3098 «Про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вона»», яким анульовано ліцензії ПАТ «СК «Вона» на провадження страхової діяльності, що видані розпорядженнями Нацкомфінпослуг від 14 червня 2005 року №4189, від 27 жовтня 2005 року №4809, від 30 березня 2006 року №5545, від 18 червня 2009 року №452 та від 20 травня 2010 року №402.

Не погоджуючи з розпорядженням №3098 ПАТ «СК «Вона» 29 грудня 2016 року звернулась до Експертно-апеляційної ради при Державній регуляторній службі України зі скаргою №1010, в якій просила визнати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 грудня 2016 року №3098 в частині анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності таким, що було прийнято з порушенням вимог законодавства у сфері ліцензування.

13 лютого 2017 року Державна регуляторна служба України керуючись п. 8 ч. 1 статті 4, ч. 11 статті 5 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», Положенням про Державну регуляторну службу України. Затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2014 року №724, з урахуванням Рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України від 09 лютого 2017 року №20.2 (протокол №02-17), за результатом розгляду скарги ПАТ «СК «Вона», яким встановлено порушення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг вимог п 3 ч. 2 статті 6, ч. 2 статті 9, ч.7 статті 19 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» при прийнятті розпорядження від 13 грудня 2016 року №3098, прийняла розпорядження №36 «Про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування», яким зобов'язала позивача усунути порушення вимог п. 3 ч. 2 статті 6, ч. 2 статті 9, ч. 7 статті 19 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», скасувавши розпорядження від 13 грудня 2016 року №3098 про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності ПАТ «СК «Вона» та повідомити Державну регуляторну службу України про виконання цього розпорядження.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Державна регуляторна служба України при прийнятті оскарженого розпорядження діяла стосовно позивача як орган, якому на підставі закону надано повноваження здійснювати нагляд за додержанням органами державної влади (в тому числі органами ліцензування) законодавства у сфері ліцензування. Тому рішення, прийняті з питань, віднесених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» до компетенції Державної регуляторної служби України і її постійно діючого колегіального органу не слід розцінювати як втручання у дискреційні повноваження органу ліцензування.

Перевіряючи висновок суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну регуляторну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2014 року № 724, Державна регуляторна служба України (ДРС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності.

ДРС є спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності.

Відповідно до пункту 3 Положення, на ДРС покладається ряд основних завдань, одним з яких є реалізація державної регуляторної політики, політики з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності.

ДРС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює нагляд за дотриманням органами ліцензування законодавства у сфері ліцензування та надає роз'яснення щодо його застосування; формує експертно-апеляційну раду та здійснює її організаційне, інформаційне та матеріально-технічне забезпечення; видає відповідно до Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" розпорядження про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування; здійснює інші повноваження, визначені законом (п.4 Положення).

Згідно статті 4 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», спеціально уповноважений орган з питань ліцензування, серед іншого: здійснює нагляд за додержанням органами державної влади, державними колегіальними органами законодавства у сфері ліцензування; утворює Експертно-апеляційну раду з питань ліцензування та забезпечує її діяльність.

Розпорядження спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, прийняті в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, юридичними особами всіх форм власності, а також фізичними особами - підприємцями.

Повноваження спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування та порядок набрання чинності рішенням органу ліцензування поширюються на сферу ліцензування всіх видів господарської діяльності, визначаються виключно цим Законом і не можуть бути обмежені іншими законами (частина 1 статті 3 Закону № 222).

Частиною 1 статті 5 Закону № 222 встановлено, що Експертно-апеляційна рада з питань ліцензування є постійно діючим колегіальним органом при спеціально уповноваженому органі з питань ліцензування та діє за регламентом, що затверджується спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування.

Регламент Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування затверджено наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та ДРС від 14 липня 2015 року № 783/40.

Слід звернути увагу на той факт, що Експертно-апеляційна рада з питань ліцензування при ДРС не є органом влади та не здійснює владні управлінські функції, і не є юридичною особою.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону № 222 обов'язками Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування є, зокрема, розгляд апеляцій та інших скарг здобувачів ліцензії, ліцензіатів на дії органу ліцензування або інших заявників щодо порушення законодавства у сфері ліцензування.

Рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування приймається більшістю голосів її членів і оформлюється протокольним рішенням, що підписується особою, яка головувала на засіданні Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування, та секретарем ради, який призначається головою ради з числа її членів (ч.11 статті 5 Закону № 222).

Так, на засіданні Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при ДРС 09 лютого 2017 року було розглянуто скаргу ПрАТ «СК «ВОНА» щодо прийняття Нацкомфінпослуг розпорядження від 13 грудня 2016 року № 3098 «Про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «ВОНА».

За наслідками розгляду вищезазначеної скарги ПрАТ «СК «ВОНА», Експертно-апеляційною радою з питань ліцензування при ДРС прийнято Рішення № 20.2., згідно з яким члени Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування за результатами розгляду скарги ПрАТ «СК «ВОНА» щодо прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, розпорядження від 13 грудня 2016 року №3098 про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «ВОНА» встановили порушення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, вимог п.3 ч.2 статті 6, ч.2статті 9, ч.7 статті 19 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» при прийнятті розпорядження від 13 грудня 2016 року №3098 про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «ВОНА» (відсутність правових підстав для здійснення заходів контролю та прийняття рішень за їх результатами за відсутності затверджених Кабінетом Міністрів України Ліцензійних умов на провадження страхової діяльності на момент здійснення планових заходів контролю) та вирішили зобов'язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, усунути порушення вимог п.3 ч.2 статті 6, ч.2статті 9, ч.7 статті 19 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», скасувавши розпорядження від 13 грудня 2016 року №3098 про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «ВОНА».

Пунктом 8 ч.1 статті 4 Закону № 222, встановлено, що спеціально уповноважений орган з питань ліцензування (ДРС) видає розпорядження про усунення порушення законодавства у сфері ліцензування та розпорядження про відхилення або задовільнення апеляцій чи скарг з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування.

Частиною 11 статті 5 Закону № 222 встановлено, зокрема, що рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування щодо розгляду апеляцій або інших скарг здобувачів ліцензії чи ліцензіатів, проектів нормативно-правових актів та/або пропозицій про запровадження чи скасування ліцензування виду господарської діяльності є обов'язковими для розгляду спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування у триденний строк з дня ухвалення відповідного рішення Експертно-апеляційною радою з питань ліцензування і є підставою для видання спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування розпорядження про задоволення апеляції або про відхилення апеляції, про розгляд скарг, про погодження чи відхилення проектів нормативно-правових актів та/або усунення порушень законодавства у сфері ліцензування.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 222 спеціально уповноважений орган з питань ліцензування, серед іншого, видає розпорядження про усунення порушення законодавства у сфері ліцензування та розпорядження про відхилення або задовільнення апеляцій чи скарг з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування.

Так, ДРС розглянувши рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при ДРС від 09 лютого 2017 року № 20.2., керуючись п.8 ч.1 статті 4, ч.11 статті 5 Закону № 222 та Положенням, видала Розпорядження від 13 лютого 2017 року № 36 «Про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування».

Розпорядженням № 36 ДРС аналогічно рішенню Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при ДРС від 09 лютого 2017 року № 20.2. зобов'язала:

« 1. Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг:

1) усунути порушення вимог п.3 ч.2 статті 6, ч.2 статті 9, ч.7 статті 19 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», скасувавши розпорядження від 13 грудня 2016 року № 3098 про анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «ВОНА»;

2) повідомити Державну регуляторну службу України про виконання цього розпорядження».

Таким чином, Розпорядження № 36 було видано ДРС з дотриманням законодавчо визначеного порядку, на підставі, в межах та у спосіб, визначений ч.1 статті 4 та ч.11 статті 5 Закону № 222 та Положенням.

Підставою для видання Розпорядження № 36 стало рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при ДРС від 09 лютого 2017 року № 20.2., яке на сьогодні є чинним, у зв'язку із порушенням Нацкомфінпослуг вимог законодавства у сфері ліцензування.

При цьому, не виконання ДРС рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при ДРС від 09 лютого 2017 року № 20.2., а саме не видання Розпорядження № 36, було б невиконанням вимог Закону № 222, з боку ДРС тобто його порушенням.

Таким чином, висновок суду першої інстанції повністю відповідає нормам Закону 222, який регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності та зроблено з належною та повною оцінкою всіх матеріалів судової справи, у тому числі оцінено мотиви позову Нацкомфінпослуг.

Також необхідно зазначити, що ДРС ніяким чином не втручається у компетенцію та дискреційні повноваження позивача, з огляду на таке.

Пункт 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи» визначає дискреційні повноваження як сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Частиною 1 статті 4 Закону № 222 встановлено, що спеціально уповноважений орган з питань ліцензування, зокрема, видає розпорядження про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування та розпорядження про відхилення або задовільнення апеляцій чи скарг з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування; порушує питання щодо відповідальності посадових осіб органів ліцензування, які прийняли рішення, скасоване на підставі рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування.

Частиною 11 статті 5 Закону № 222 встановлено, зокрема, що рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування щодо розгляду апеляцій або інших скарг здобувачів ліцензії чи ліцензіатом, проектів нормативно-правових актів та/або пропозицій про запровадження чи скасування ліцензування виду господарської діяльності є обов'язковими для розгляду спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування у триденний строк з дня ухвалення відповідного рішення Експертно-апеляційною радою з питань ліцензування і є підставою для видання спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування розпорядження про задоволення апеляції або про відхилення апеляції, про розгляд скарг, про погодження чи відхилення проектів нормативно-правових актів та/або усунення порушень законодавства у сфері ліцензування.

Отже, видання ДРС відповідних розпоряджень за наслідками розгляду Експертно-апеляційною радою з питань ліцензування при ДРС скарг здобувачів ліцензії, ліцензіатів та інших заявників щодо порушення законодавства у сфері ліцензування, є виключними (дискреційними) повноваженнями ДРС, як спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування.

Крім того, ДРС своїм Розпорядження № 36 жодним чином не втрутилась у дискреційні повноваження Нацкомфінпослуг, як органу ліцензування, оскільки, видавши зазначене розпорядження, ДРС не приймала жодного рішення замість Найкомфінпослуг, а лише зобов'язала Найкомфінпослуг вчинити певні дії у зв'язку із порушенням законодавства у сфері ліцензування.

Частиною 1 статті 4 Закону № 222 також встановлено, що спеціально уповноважений орган з питань ліцензування, зокрема, здійснює нагляд за додержанням органами державної влади, державними колегіальними органами законодавства у сфері ліцензування.

Згідно ч.1 статті З Закону № 222 повноваження спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування та порядок набрання чинності рішеннями органу ліцензування поширюються на сферу ліцензування всіх видів господарської діяльності, визначаються виключно цим Законом і не можуть бути обмежені іншими законами.

При цьому, твердження позивача про те, що згідно з приписом статті 5 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та пп. 29 п.4 Положення № 724, за результатами розгляду рішення Експертно-апеляційної ради № 20.1. Державна регуляторна служба України повинна була прийняти рішення щодо оцінки правомірності/неправомірності дій органу ліцензування, а не зобов'язувати позивача усунути порушення законодавства, що є завданням Нацкомфінпослуг, яке прямо передбачене Положенням № 1070 не заслуговує на увагу, оскільки положенням про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1070/2011, не передбачено завдання Нацкомфінпослуг зобов'язувати себе усунути порушення законодавства у сфері ліцензування.

Натомість повноваження ДРС, як спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування видавати розпорядження про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування, як вже зазначалось вище, прямо передбачено пп. 29 п.4; п.10 Положення, п.8 ч.1 статті 4 Закону № 222. Крім того, розпорядження спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування (ДРС) є обов'язковими до виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, юридичними особами всіх форм власності, а також фізичними особами - підприємцями (ч.2 статті 4 Закону № 222).

Таким чином, рішення, прийняті з питань, віднесених Законом № 222 до компетенції ДРС і її постійно діючого колегіального органу, не слід розцінювати як втручання у дискреційні повноваження органу ліцензування.

Отже, ДРС при прийняті Розпорядження № 36 діяла стосовно Нацкомфінпослуг в межах компетенції відповідно до вимог Закону № 222.

Також судом першої інстанції слушно звернуто увагу на те, що положенням п. 8 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

З урахуванням того, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, КАС України обмежено випадки звернення суб'єкта владних повноважень до суду з позовом.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, поданий позов не стосуються порушених прав, що є необхідною умовою звернення до суду. При цьому, розпорядження ДРС, яке оскаржувалося Нацкомісією, лише зобов'язує її усунути встановлені порушення чинного законодавства.

Окрім цього, суд не взяв до уваги той факт, що законодавством встановлено вичерпний перелік адміністративних позовів суб'єктів владних повноважень, з якими останні можуть звернутись до адміністративного суду.

Так, згідно ч. 4 статті 46 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Зазначений перелік адміністративних позовів суб'єкта владних повноважень, з якими він може звернутись до суду, є вичерпним.

Щодо п. 5 ч. 4 статті 46 КАС України в контексті повноважень Мінприроди звертатись до суду з позовом, зазначаємо наступне.

Як вбачається з п. 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року № 1070/2011, Нацкомісія відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, видає фінансовим установам відповідно до законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг відповідні дозволи, а також ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення ліцензування господарської діяльності, повноваження органів ліцензування та спеціального органу з питань ліцензування визначені Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», який, зокрема, встановлює порядок нагляду і контролю у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.

Абзацом 2 ч.9 статті 16 Закону № 222 встановлено, що рішення спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування набирає чинності з дня видання ним розпорядження про задоволення або відхилення апеляції чи про необхідність усунення порушень законодавства у сфері ліцензування.

З огляду на викладене, розпорядження ДРС від 13 лютого 2017 року є актом індивідуальної дії, який породжує обов'язок Нацкомісії усунути порушення законодавства у сфері ліцензування та не підлягає оскарженню цим суб'єктом владних повноважень.

При цьому, звернення до суду є способом реалізації компетенції суб'єкта владних повноважень, а тому повинно відбуватися в межах, у спосіб та в порядку, передбаченому законом. Суб'єкт владних повноважень звертається до суду не за захистом своїх порушених прав чи інтересів, а тому що законом передбачений, такий спосіб здійснення повноважень.

Натомість, ані вказаним Законом, ані будь-яким іншим не передбачено право Нацкомісії на оскарження обов'язкових до виконання розпоряджень спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування. В цьому випадку, орган ліцензування повинен діяти виключно на виконання повноважень, передбачених Законом.

Так, подавши даний адміністративний позов Нацкомісії вийшла за межі власних повноважень, чим порушила вказані вище норми законодавства.

Таким чином, оскільки, законодавством не встановлено повноваження Нацкомісії на звернення до суду з приводу оскарження обов'язкових до виконання розпоряджень спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, такий позов не може підлягати задоволенню.

Враховуючи зазначене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.