Справа № 813/1774/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2018-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 рокуЛьвів№ 857/984/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Кухтея Р.В.

за участю секретаря судового засідання Мацьків М.С.

за участю представників відповідача - Коваля І.П., Брика А.О., Хом`яка Є.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року прийняте суддею Коморний О.І. в м. Львові о 12 годині 15 хвилин у справі № 813/1774/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною і скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 13 лютого 2018 року «Про заборону в`їзду на територію України ОСОБА_1 1967 р.н. на 3 роки».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд виходив з того, що 10.09.2017 року, в пункті пропуску «Шегині» Мостиського прикордонного загону, ОСОБА_1 разом із групою осіб, порушив правила перетину державного кордону України, а саме не виконав законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону, перетнув державний кордон України з Республіки Польща з порушенням встановленого порядку перетину, чим своїми діями допустив правопорушення відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 204-1 КУпАП. За судовим оскарженням, вказана постанова залишена без змін.

Не заслуговують на думку суду доводи позивача на увагу, що в світлі п. 17 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» останній є таким який постійно проживає в Україні, позаяк згідно ст. 5 вказаного Закону подібні особи отримують посвідку на постійне проживання, а підставою для цього слугує відповідний Указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Отже, щодо особи, яка немає законних підстав для проживання в Україні та порушує визначені норми законодавства України, правомірно встановлено заборону в`їзду.

Ч.1 ст. 13 названого Закону передбачає, що однією з підстав для заборони в`їзду є коли така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні.

Позивач покликається на положення ч. 1 ст. 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) в якій вказується, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В той же час частина 2 даної статті, визначає, що органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичні суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання правопорушенням чи злочинам, для захисту здоров`я та моралі або для захисту прав і свобод інших людей.

Також, ч. 2 ст. 11 Конвенції визначено, що здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені Законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.

Втручання у права гарантовані Конвенцією можуть бути виправданими, за сукупністю трьох умов: якщо таке втручання «згідно закону», існує «легітимна мета» та втручання є «пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві».

Отже, законодавство передбачає підстави за умови вчинення подібного проступку, заборонити в`їзд особи на 3 роки.

Щодо легітимної мети, то в спростування доводів позивача, що порушено Інструкцію про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України (ДПСУ) від 05.12.2011 року №946, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 року за № 1564/20302, (далі Інструкція) слід зазначити, що дана Інструкція деталізує диспозицію ст.ст. 13,14 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» разом з тим нею не врегульовано всі суспільні відносини, які можуть виникнути. Тобто Інструкція не охоплює випадку, коли особа після скоєння правопорушення залишила місце правопорушення, як це мало місце 10.09.2017 року з ОСОБА_1 .

Позивач, аргументує, що оспорене рішення згідно розділу IV Інструкції готується щодо осіб відносно яких органом охорони державного кордону прийнято рішення про їх примусове повернення. Рішення про примусове повернення до ОСОБА_1 органом Державної прикордонної служби не приймалося.

Разом з тим, подібного не передбачено ст. 13 та ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, може супроводжуватись забороною щодо подальшого в`їзду в України на 3 роки.

Наведене свідчить про те, що рішення про заборону не є обов`язковим до застосування при прийнятті рішення про примусове повернення в країну походження, а отже є факультативною санкцією.

Аналогічна позиція Верховного Суду висвітлена в постанові від 13.06.2018 року по справі № 813/5991/15.

Не погодившись із даним судовим рішенням, представником сторони позивача подано апеляційну скаргу, в якій вказується на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та постановити судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги покликання маються на те, що судом першої інстанції проігноровано факт проживання ОСОБА_1 в Україні останні 12 років, отримання освіти, проходження строкової служби, а також, що протягом 2015-2016 років очолював Одеську ОДА. З 2016 року здійснює активну політичну діяльність. Відтак, мається тісний соціальний зв`язок особи з країною проживання. Не надано оцінку п. 17 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», отже ОСОБА_1 є особою, що постійно проживає в Україні, а тому заборона в`їзду такій особі не може вважатися «законним» в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

По друге, судом не доведено законність порушення принципу «щодо легітимної мети» відносно позивача. Обґрунтування оскарженої постанови є порушення перетину державного кордону, однак, фактично оскаржувана постанова прийнята як наслідок реадмісії ОСОБА_1 до Республіки Польща.

По третє, не доведено законність порушення принципу «щодо пропорційності та необхідності», позаяк ОСОБА_1 має тісні соціальні зв`язки з Україною, обмеження права на в`їзд в Україну має безпосередній вплив на його участь в політичному житті країни та на приватне життя загалом.

По четверте, судом не надано оцінки позбавлення позивача права на справедливий суд. Забороною в`їзду порушено право доступу до справедливого суду, гарантоване ст. 6 Конвенції. Неможливо прибути та безпосередньо брати участь в судових засіданнях, зокрема й в оскарженні відмови у розгляді документації про надання статусу особи, що потребує захисту.

По п`яте, практикою Європейського суду встановлюється недопущення порушення права на особисту участь під час розгляду його справи. Не враховано судом, що ОСОБА_1 оскаржує Указ Президента України щодо позбавлення його громадянства і у разі задоволення позову він буде поновлений в статусі громадянина України, а заборона в`їзду в Україну громадянину суперечить конституції України.

Стороною відповідача по справі подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначається, що рішення суду першої інстанції відповідає усім вимогам законодавства.

Так, по перше, проаналізувавши ст. 1 ЗУ «Про громадянство», ст. 1,4,5 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі Закон №3773-VI), особа яка постійно проживає на території України підтверджує законність свого проживання визначеним законодавством України документом. Однак будь-якого документа, що підтверджує законність проживання ОСОБА_1 в України не представлено.

По друге, «щодо легітимної мети», то в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду за № 1 в п. 18 чітко зазначено про необхідність керування ст.13 та 26 Закон №3773-VI при прийнятті рішення про заборону в`їзду. Процедура заборони в`їзду не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем порушено правила перетину державного кодон України та притягнуто його до відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Твердження, що постанова прийнята, як наслідок реадмісії ОСОБА_1 до Республіки Польща являється хибним, позаяк подібного не вбачається з оскаржуваної постанови про заборону в`їзду.

По третє, «щодо непропорційності втручання у права, гарантовані Конвенцією», то встановлено в діях ОСОБА_1 склад адміністративного правопорушення ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Наказом Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 01.11.2017 року № 99, ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Вказана відмова пройшла судове оскарження і є чинною.

Тому рішення про заборону є законним та не порушує принцип «щодо пропорційності та необхідності» відносно позивача.

По четверте, щодо позбавлення права на справедливий суд. Постанова про заборону в`їзду застосована правомірно та не здійснює втручання у права гарантовані ст. 6 Конвенції.

Ст. 6 Конвенції передбачає права захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника. Із матеріалів вбачається, що не відмовлено стороні позивача в розгляді справи та апеляційному оскарженню. Відсутня норма, яка передбачає обов`язкову особисту участь учасника справи. Тісні соціальні зв`язки не можуть слугувати підставою для скасування оспореної постанови.

По п`яте, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства і держави.

З приводу оскарження рішення про позбавлення ОСОБА_1 громадянства та позивного результату для себе, апелянт базує свої обґрунтування на припущеннях.

Виходячи з матеріалів справи, вбачається клопотання про проведення судового засідання за відсутності представників сторони позивача, відтак колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності з огляду на належне повідомлення про розгляд справи, відповідне клопотання з їх сторони та достатності матеріалів для розгляду справи по суті.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що 13 лютого 2018 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 1967 р.н. строком на три роки.

Вказана постанова мотивована тим, що 10.09.2017 року, в пункті пропуску «Шегині» Мостиського прикордонного загону, ОСОБА_1 разом із групою осіб, порушив правила перетину державного кордону України, а саме не виконавши законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону, перетнув державний кордон України з Республіки Польща із порушенням встановленого порядку перетину, чим своїми діями допустив правопорушення відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 204-1 КУпАП.

Також встановлено, що 22.09.2017 року Мостиським районним судом ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КупАП та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 24.10.2017 року залишено без змін постанову Мостиського районного суду Львівської області від 22.09.2017 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Законом №3773-VI визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Частиною третьою статті 3 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для заборони в`їзду іноземців в Україну визначені статтею 13 Закону №3773-VI. В`їзд в Україну іноземцю не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку (пункт перший частини першої статті 13) та якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні (пункт п`ятий частини першої статті 13).

Аналогічні підстави для заборони в`їзду на територію України іноземцю викладені і у Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом адміністрації Державної прикордонної служби України №946 від 5 грудня 2011 року.

Частиною третьою статті 13 Закону №3773-VI визначено, що рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції №946 встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю органом охорони державного кордону приймається відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на строк 3 роки.

Із матеріалів справи вбачається, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 204-1 КупАП (вищевказані судові рішення набрали законної сили).

Частиною шостою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду у справі про адміністративний проступок, який набрав законної сили, є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалена постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Враховуючи доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке статтею 13 Закону №3773-VI передбачена заборона в`їзду в Україну, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення.

Доводи апелянта стосовно того, що позивач має тісний соціальний зв`язок з країною постійного проживання, відтак будь-які обмеження чи втручання у життя особи, повинні відповідати вимога Конвенції слід розглядати у світлі того, що даний факт не звільняє позивача від загальних правил перетинання державного кордону для іноземних громадян. Крім того, будь-якого документу, що підтверджує законність проживання на території України у громадянина ОСОБА_1 немає.

Щодо порушення «принципу легітимності мети», то колегія суддів звертає увагу на «превентивний характер» заборони в`їзду на територію України у зв`язку із порушенням правил та порядку перетину державного кордону та не є прямим наслідком примусового повернення (видворення) іноземця чи особи без громадянства. Даний принцип дотримано з огляду на рішення Мостиського районного суду від 22.09.2017 року, яке набрало чинності та яким визнано винним у вчиненні ОСОБА_1 правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Подібне відповідає вимогам ст.ст.13, 26 Закону №3773-VI, п. 18 постанови ПВАСУ від 25.06.2009 року №1«Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця…».
Не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, що оспорена постанова прийнята як наслідок реадмісії ОСОБА_1 до Республіки Польща, позаяк подібного не вбачається зі змісту постанови від 13 лютого 2018 року «Про заборону в`їзду на територію України ОСОБА_1 1967 р.н. на 3 роки».

Також із апеляційної скарги вбачаються посилання на порушене право доступу до справедливого суду, гарантоване ст. 6 Конвенції, з приводу даного колегія суддів зазначає, що законодавцем в КАС України введено норму про можливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак таким правом позивач не скористався, як у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді судового рішення. Не передбачено процесуальним законом обов`язку обов`язкової участі позивача в подібному спорі в суді.

Разом з тим, ст.6 Конвенції передбачає право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника (п. «с»). Вказаним правом позивач скористався. Крім того, позивачу не відмовлено в судовому розгляді спірних правовідносин.

Врешті доводи апелянта базуються на припущеннях, які не можуть лягати в основу судового рішення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року у справі № 813/1774/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повний текст судового рішення виготовлено 01 листопада 2018 року.