Справа № 808/1670/18
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

24 жовтня 2018 року м. Дніпросправа № 808/1670/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючий суддя Мельник В.В. (доповідач),

судді: Чепурнов Д.В., Сафронова С.В.,

за участю секретаря судового засідання

Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року (головуючий суддя - Батрак І.В.) в адміністративній справі

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - Відповідач), в якому просило стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році у розмірі 44384,48 грн. (а.с. 4).

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначив про те, що Відповідачем згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2017 рік не виконано встановлених чинним законодавством вимог щодо нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, у зв'язку з чим до останнього застосовано адміністративно-господарські санкції та нараховано пеню.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року адміністративний позов Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені - задоволено (а.с. 70-73).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не надано достатніх доказів на виконання ним у повному обсязі вимог Закону України «Про зайнятість населення» щодо направлення, а саме: звітів за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування осіб з інвалідністю», оскільки надані Відповідачем до матеріалів справи документи не містять доказів отримання центром зайнятості вказаних звітів за січень, лютий 2017 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 78-80).

В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не повно дослідив усі обставини справи та дійшов не вірних висновків, зокрема, не врахував те, що протягом 2017 року ФОП ОСОБА_2 щомісячно подавав звіти за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування осіб з інвалідністю», направляв листи до Управління соціального захисту населення про направлення інвалідів на працевлаштування.

Позивачем - Запорізьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване.

Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання своїх представників не направили, про причини

їх неявки суд не сповістили.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування судового рішення, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець 30.12.1997 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

24 січня 2018 року ФОП ОСОБА_2 подано Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік (форма № 10-ПІ) (а.с. 5), відповідно до якого, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) у 2017 році становила 11 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 0 осіб, а кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (осіб) - 1 особа.

Позивачем розраховано суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, виходячи із кількості незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів (1 особа), - 43936,36 грн.

За прострочення Відповідачем терміну оплати адміністративно-господарських санкцій на 17 днів Позивачем нараховано пеню у сумі 448,12 грн.

У зв'язку з несплатою Відповідачем суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році у загальному розмірі 44384,48 грн. у добровільному порядку Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось із даним позовом до суду.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано Законом України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII, Постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 31.01.2007 року №70.

Надаючи оцінку діям суб'єкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-XII (далі по тексту Закон №875-XII) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

З огляду на вищезазначене, законодавством України передбачено гарантії соціального захисту інвалідів шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця інваліда та покладення на підприємства обов'язку забезпечувати для інвалідів належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов'язку працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п. 2 "Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно ч. 3 ст. 18-1 Закону № 875-XII, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на державну службу зайнятості.

Проте на підприємство покладається обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Пунктом 4 ч.3 ст.50 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Таким чином, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно із частиною другою статті 20 Закону № 875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Пунктом 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону № 875-ХІІ визначено, що порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку за кожний календарний день прострочення. Порядок нарахування пені та встановлення строку її сплати затверджуються Мінпраці.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не надано достатніх доказів на виконання ним у повному обсязі вимог Закону України «Про зайнятість населення» щодо направлення, а саме: звітів за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування осіб з інвалідністю», оскільки надані Відповідачем до матеріалів справи документи не містять доказів отримання центром зайнятості вказаних звітів за січень, лютий 2017 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_2 направлялись листи на адресу Управління праці та соціального захисту населення Пролетарської районної ради у м. Донецьку та Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (а.с. 52-63).

При цьому, суд першої інстанції вірно зауважив стосовно того, що Управління праці та соціального захисту населення не належить до органів державної служби зайнятості, яким Позивач мав надавати інформацію та які зобов'язані направити останньому на працевлаштування інвалідів.

Стосовно посилань Відповідача на ту обставину, що протягом 2017 року ФОП ОСОБА_2 щомісячно подавав звіти за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування осіб з інвалідністю», колегія суддів зазначає, що надані Відповідачем до матеріалів справи документи не містять доказів отримання центром зайнятості вказаних звітів за січень, лютий 2017 року.

Щодо доказів направлення звітів засобами поштового зв'язку, суд зауважує, що бланк опису вкладення до листа з оголошеною цінністю, який згідно з пунктом 61 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові.

Так, із наданих Відповідачем копій документів неможливо встановити, які саме документи та на яку адресу були направлені.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що Відповідачем не доведено вжиття у повному обсязі заходів щодо працевлаштування інвалідів протягом 2017 року, а також створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році в кількості, визначеній нормативом, що свідчить про правомірність застосованих Позивачем адміністративно-господарських санкцій та пені.

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 24 липня 2018 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року у справі №808/1670/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та регулятивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 26 жовтня 2018 р.

Головуючий суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова