Справа № 826/10854/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2018 року № 826/10854/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про скасування вимоги та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі також відповідач 1, ДФС України) та Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі також відповідач 2, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просила: скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 07.05.2018 №Ф-100077-17; скасувати рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 02.07.2018 №9429/М/99-99-11-02-02-25.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 відкрито провадження в адміністративній справі №826/10854/18 та дану справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ГУ ДФС у м. Києві при прийнятті оспорюваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) не було враховане те, що в силу приписів норми ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» позивач, як фізична особа-підприємець, яка має інвалідність, - звільняється від сплати єдиного соціального внеску. При цьому, незважаючи на те, що позивач не являється субєктом інформаційного обміну, ОСОБА_1 разом із заявою від 23.07.2017 подала до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві копію посвідчення на підтвердження статусу особи з інвалідністю. Під час перегляду в досудовому порядку вимоги про сплату боргу (недоїмки) наведені обставини відповідачем 2 також протиправно були залишені без уваги.

Відповідачами у встановлений судом строк відзиви на позовну заяву та жодних додаткових матеріалів до суду подані не були.

Також, заперечень проти розгляду вказаної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) від представників сторін до суду не надійшло, з огляду на що, суд вказує про можливість розгляду даної справи за наявними у ній матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та відповідно до Реєстру платників єдиного податку, доступ до якого наданий на офіційному сайті ДФС України (https://cabinet.sfs.gov.ua/registers), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрована 30.08.2016 як фізична особа-підприємець та знаходиться на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку 3 групи оподаткування. Позивач взято на облік в Державній податковій інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві як платника податку та платника єдиного внеску.

Позивач є також особою з інвалідністю (інвалід з дитинства І-ої групи) та отримує державну соціальну допомогу, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2, виданого 20.05.2013 з відміткою про призначення відповідної державної соціальної допомоги довічно.

23.02.2017 ОСОБА_1 надіслала поштою на адресу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві заяву від 23.02.2017, в тексті якої позивач повідомила контролюючий орган за місцем обліку, що нею помилково був перерахований до бюджету єдиний соціальний внесок за періоди серпень-грудень 2016 року та січень 2017 року, та поданий до податкової інспекції звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 рік. Крім того, в даній заяві позивач зазначила, що вона є інвалідом з дитинства, на підтвердження чого надала копію посвідчення серії НОМЕР_2, та просила ДПІ провести перевірку з питання нарахування та сплати єдиного соціального внеску з метою зміни (зменшення) сум єдиного внеску за вказаний період. Вказану заяву ДПІ в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві отримала 27.02.2017, про що свідчить наявна у справі копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №813.

07.05.2018 ГУ ДФС у м. Києві винесено вимогу № Ф-100077-17 про сплату боргу, за змістом якої станом на 30.04.2018 за ОСОБА_1 обліковується заборгованість по сплаті єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у сумі 9 882,18 грн. (недоїмка).

Не погоджуючись з правомірністю цієї вимоги про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 звернулась із скаргою від 04.06.2018 до ДФС України. Рішення ДФС України від 02.07.2018 №9429/М/99-99-11-02-02-25 залишило скаргу фізичної особи-підприємця без задоволення, а оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.05.2018 без змін. З тексту цього Рішення відповідача 1 вбачається, що підставою для відмови у задоволенні скарги стало те, що в ІС «Податковий блок» в реєстрі страхувальників відсутня інформація щодо наявності у скаржника пільги по сплаті єдиного внеску в звязку з отриманням пенсії або соціальної допомоги по інвалідності.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464), Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 №508/26953 (далі - Інструкція №449).

Відповідно до п. 2 ст. 1, п. 2 ст. 2 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Виключно Законом №2464 визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Так, п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 цього Закону).

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця (ч. 8 ст. 9 зазначеного Закону).

Водночас, приписами ч. 4 ст. 4 Закону №2464 визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

20.03.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, розглядаючи справу №805/2195/17-а за позовом фізичної особи-підприємця до Головного управління Державної фіскальної служби в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності відповідача через невідшкодування йому помилково сплаченого ЄСВ, у своєму рішенні висловив правову позицію про те, що відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд також наголосив, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе за наявності двох умов: по-перше, необхідно мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Як свідчать наявні у справі матеріали, позивач у своїй заяві від 23.02.2017 повідомила контролюючий орган про те, що їй встановлено інвалідність, надавши копію відповідного посвідчення, та, що вона є одночасно платником єдиного податку.

В даному випадку у суду відсутні підстави для того, щоб ставити під сумнів обставини правомірності отримання ОСОБА_1 статусу інваліда з дитинства. Також відповідно до даних наявної у справі копії посвідчення серії НОМЕР_2 позивач отримує державну соціальну допомогу довічно. Протилежного суду жодним із відповідачів доведено не було.

Також згідно з ч. 1 - 3 ст. 10 Закону №2464, платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату). Особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, законодавством визначено обов'язкову умову для добровільної сплати єдиного внеску фізичною особою-підприємцем, яка є пенсіонером та отримує пенсію - укладення такою особою договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Нормою ч. 4 ст. 10 Закону №2464 визначено, що договір про добровільну участь набирає чинності з дня його підписання.

В ході розгляду даної справи в суді жодна із сторін не надала суду документальних доказів, що засвідчують обставину укладення позивачем договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, наведені в тексті ДФС України в тексті свого рішення ввід 02.07.2018 № 9429/М/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги посилання на відсутність в інформаційній системі «Податковий блок» інформації про щодо наявності у фізичної особи-підприємця (позивача) пільг по сплаті єдиного внеску у звязку з отриманням соціальної допомоги по інвалідності суд визнає документально необґрунтованими.

Крім того, суд враховує те, що за змістом норм Закону №2464 сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим законом є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

При цьому, за змістом норм ч. 2 і 3 ст. 9 Закону №2464, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках,передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з п. 4 розд. VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Нормами ч. 1, 2 ст. 73, ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З метою зясування обставин щодо порядку та підстав формування суми недоїмки по сплаті єдиного внеску у розмірі, що зазначена у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 07.05.2018, суд своєю ухвалою від 17.07.2018 про відкриття провадження у справі зобовязав відповідача 2 надати до суду засвідчені копії всіх наявних у ГУ ДФС у м. Києві документів і матеріалів, що були враховані ним при формуванні та виставленні оскаржуваної вимоги.

Проте жодні відзив на позов, заяви (клопотання) та копії документів (в тому числі витяг з особової картки платника єдиного внеску ОСОБА_1 за весь період формування суми недоїмки) на спростування доводів позовної заяви та відповідно документального підтвердження обставин правомірності та обґрунтованості прийнятого рішення (вимоги), відповідач 2 до суду не подав та про причини неможливості надання тих чи інших документів суд не повідомив.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач відповідно до наявних у справі документів підпадає під категорію осіб, які відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 звільняються від сплати єдиного внеску, та приймаючи до уваги те, що ДФС України та ГУ ДФС у м. Києві документально не підтвердили правомірність формування в особовій картці позивача недоїмки по сплаті єдиного внеску в сумі 9 882,18 грн., суд дійшов висновку, що відповідачами не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішень з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. У зв'язку з цим, виходячи із системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.05.2018 №Ф-100077-17, як протиправної.

Що стосується решти позовних вимог, заявлених до ДФС України, то суд дійшов наступних висновків.

В силу положень п. 6 розд. VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгодженої в результаті оскарження суми боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення органу доходів і зборів або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).

Таким чином, в даному випадку, на думку суду, належним і достатнім способом захисту права позивача є саме задоволення позовних вимог про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), які були вирішені судом на користь позивача. А тому, як наслідок позовні вимоги про скасування рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 02.07.2018 №9429/М/99-99-11-02-02-25, яке не являється актом індивідуальної дії у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не створює жодних обов'язків для позивача та безпосередньо не порушує його прав. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу,

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України), а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач витрат по сплаті судового збору за подання цього позову не понесла, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 04210, АДРЕСА_1) до Державної фіскальної служби України (, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8) та Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) про скасування вимоги та рішення задовольнити частково.

2. Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 07.05.2018 №Ф-100077-17.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок