Справа № 826/17201/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2018 року № 826/17201/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючого судді Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової К.В.,

позивача-1 ОСОБА_1,

позивача-2 ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

та представника відповідача і третьої особи Пономаренко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справі

за позовом1. ОСОБА_1, 2. ОСОБА_2
доМіністерства закордонних справ України
третя особа:Міністр закордонних справ Клімкін Павло Анатолійович
провизнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

04.11.2016 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України з вимогами:

- визнати бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі дипломатичного паспорта громадянину України, Надзвичайному і Повноважному Послу, ОСОБА_1, у встановлений строк, протиправною;

- визнати бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі дипломатичного паспорта громадянці України ОСОБА_2, дружині Надзвичайного і Повноважного Посла ОСОБА_1, у встановлений строк, протиправною;

- зобовязати Міністерство закордонних справ України негайно оформити та видати дипломатичний паспорт громадянину України Надзвичайному і Повноважному Послу ОСОБА_1;

- зобовязати Міністерство закордонних справ України негайно оформити та видати дипломатичний паспорт громадянці України ОСОБА_2, дружині Надзвичайного і Повноважного Посла ОСОБА_1;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України солідарно на користь позивачів моральну школу у розмірі 1 грн 00 коп. (однієї гривні 00 копійок).

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 23.10.2015 подали до Міністерства закордонних справ України особисті заяви-анкети та всі необхідні документи для отримання дипломатичних паспортів, проте, на день звернення до суду дипломатичні паспорти не отримали. Для зясування причин затримки позивачі неодноразово звертались до відповідача із зверненнями, однак, в порушення вимог законодавства відповідач відповіді не надав, чим порушив права позивачів та зазначені дії спричинили звернення до суду за захистом порушених прав.

08.11.2016 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі і призначено до розгляду у судовому засіданні. За клопотанням представника позивачів залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністра закордонних справ Клімкіна Павла Анатолійовича.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 11.10.2017 за №7286 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2017, визначено головуючого суддю Добрівську Н.А., склад колегії суддів: Качур І.А., Кузьменко В.А. для розгляду адміністративної справи №826/17201/16 та вказану справу передано 19.10.2017 на розгляд колегії суддів.

Ухвалою від 04.12.2017 справа прийнята суддею до свого до провадження та, з урахуванням ухвали від 11.07.2018 року про виправлення описки у судовому рішенні, призначено попереднє засідання.

12.10.2017 представником відповідача і третьої особи подані заперечення на адміністративний позов, в яких уповноважений представник проти позову заперечував та просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України викладено його в новій редакції.

Пунктом 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У звязку з наведеним, розгляд даної справи продовжується судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 15.12.2017.

21.02.2018 через загальний відділ документального обігу до суду надійшло клопотання від представника позивачів (уповноваженого на представництво інтересів Договорами про надання правової допомоги від 02 березня 2016 року за №№01-03/2016 і 01-03/2015 відповідно) про відмову від позову в частині вимог про зобовязання Міністерства закордонних справ України вчинити дії щодо негайного оформлення та видачі дипломатичного паспорту громадянину України Надзвичайному і Повноважному Послу ОСОБА_1 та негайного оформлення і видачі дипломатичного паспорту громадянці України ОСОБА_2, дружині Надзвичайного і Повноважного Посла ОСОБА_1.

За результатами розгляду даного клопотання у підготовчому засіданні 23.05.2018 судом постановлена ухвала, якою клопотання представника позивачів задоволено, закрито провадження у справі №826/17201/16 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України в частині вимог про зобовязання Міністерства закордонних справ України вчинити дії щодо негайного оформлення та видачі дипломатичного паспорту громадянину України Надзвичайному і Повноважному Послу ОСОБА_1 та негайного оформлення і видачі дипломатичного паспорту громадянці України ОСОБА_2, дружині Надзвичайного і Повноважного Посла ОСОБА_1; стягнуто на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 понесені ними судові витрати по сплаті судового збору пропорційно на загальну суму 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 42 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України.

Також, 21.02.2018 від представника позивачів надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позовні вимоги викладені у новій редакції, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичного паспорта громадянину України, Надзвичайному і Повноважному Послу ОСОБА_1 та ненадання відповіді на його письмові звернення від 21.12.2015, від 12.02.2016 та від 26.04.2016;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичного паспорта громадянці України ОСОБА_2, дружині Надзвичайного і Повноважного Посла ОСОБА_1 та ненадання відповіді на її звернення від 26.01.2016, протиправною;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України солідарно на користь Позивачів моральну шкоду у розмірі 1 грн 00 коп.

23.05.2018 від представника позивачів надійшла відповідь на заперечення на адміністративний позов, в яких наголошується на тому, що бездіяльність відповідача щодо видачі дипломатичних паспортів позивачам, яка тривала з 23.10.2015 по 30.01.2017 (464 календарних днів), грубо порушила права позивачів, визначені у абзацу 9 статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу» та підпункту 5 пункту 5 Положення про дипломатичний паспорт України. Також представник позивачів вказує та те, що не повідомлення про результати розгляду численних звернень позивачів про причини затримки у видачі закордонних паспортів є грубим порушенням статей 7, 20 Закону України «Про звернення громадян».

У підготовчому засіданні 23.05.2018 представником позивачів подано клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу шляхом стягнення таких витрат у розмірі 35 250,00 грн з відповідача.

Представником позивача у підготовчому засіданні 23.05.2018 також подано клопотання про постановлення окремої ухвали про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності службових осіб Міністерства закордонних справ України, винних у порушенні абзацу 9 статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу», підпункту 5 пункту 5 Положення про дипломатичний паспорт України, статей 7, 20 Закону України «Про звернення громадян», статей 20, 23, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; направити вказану ухвалу Міністру закордонних справ України Клімкіну П.А. для притягнення до відповідальності винних осіб та вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

23.05.2018 судом постановлена ухвала про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду.

При вирішенні питання щодо складу суду, яким має розглядатись дана справа, судом враховано наступне.

Згідно частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено статтею 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини другої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Статтею 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 242).

Враховуючи, що згідно ухвали суду від 04.12.2017 відбулася зміна складу суду, що має наслідком розгляд справи спочатку, а також з метою дотримання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про розгляд справи одноособово, про що складено відповідний протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2018.

06.07.2018 від представника відповідача і третьої особи надійшли заперечення щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність та щодо витрат на правничу допомогу адвоката, в яких уповноважений представник наголошував на безпідставності вказаних вимог та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

28.09.2018 представником відповідача подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з урахуванням оголошених у судовому засіданні уточнень, в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо ненадання відповідей на письмові звернення ОСОБА_1 від 21.12.2015, від 12.02.2016 та від 26.04.2016 і на письмове звернення ОСОБА_2 від 26.01.2016, - у звязку із пропуском строку звернення до суду з даними вимогами. Клопотання мотивоване тим, що звертаючись у грудні 2015 року та січні, лютому 2016 року до МЗС позивачі мали правомірні очікування, що вони будуть розглянуті в строк до 45 днів, тобто до 06.02.2016. 29.03.2016, 09.06.2016 та 13.03.2017 відповідно. Саме з цих днів починається перебіг шестимісячного строку звернення до суду, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Разом з тим, з вищезазначеними позовними вимогами позивачі звернулися до суду з заявою про уточнення позовних вимог від 21.02.2018 (вх.№ 20458/18). Тобто, з часу виникнення права на звернення до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності МЗС щодо ненаданні відповідей на вказані звернення (строк надання відповіді на останнє звернення закінчився 13.03.2017) та до моменту звернення до суду з заявою про уточнення позовних вимог (21.02.2018) пройшло 11 місяців.

03.10.2018 представником позивачів подано заперечення проти клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, в яких представник вказує на безпідставність тверджень відповідача щодо пропуску позивачами строку звернення до суду із відповідними вимогами і зазначає, що заявою про уточнення позовних вимог від 21.02.2018 до первісних позовних вимог були додані вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо ненадання відповідей на звернення позивачів. При цьому, обставини щодо ненадання відповідей позивачам на їх письмові звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян» про причини затримки у оформлені та видачі дипломатичних паспортів викладені у мотивувальній частині адміністративного позову та тісно повязані з первісними позовними вимогами, оскільки неповідомлення відповідачем про результати розгляду численних звернень позивачів про причини затримки у видачі закордонних паспортів є грубим порушенням прав позивачів та статей 7, 20 Закону України «Про звернення громадян». На цій підставі позивачі 21.02.2018 звертались до суду з клопотанням про винесення окремої ухвали. Отже первісні позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичних паспортів позивачам, протиправною та стягнення з відповідача моральної шкоди викладені у адміністративному позові залишились незмінними.

За результатами розгляду справи у судовому засіданні 03.10.2018 судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо ненадання відповідей на письмові звернення ОСОБА_1 від 21.12.2015, від 12.02.2016, від 26.04.2016 та на письмове звернення ОСОБА_2 від 26.01.2016.

Отже, предметом розгляду даної справи є протиправна бездіяльність відповідача, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичних паспортів позивачам, а також відшкодування моральної шкоди, завданої такою бездіяльністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані ними документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23.10.2015 громадянин України, Надзвичайний і Повноважений Посол України ОСОБА_1 та його дружина громадянка ОСОБА_2 подали до Міністерства закордонних справ України особисті заяви анкети та всі передбачені законодавством документи для отримання дипломатичних паспортів.

Проте, в передбачені законодавством строки дипломатичні паспорти позивачам видані не були, а їх неодноразові звернення проігноровані. Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, вважаючи її протиправною, позивачі звернулись за захистом своїх прав до суду.

Даючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд зважає на наступне.

Абзацом 9 статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу» від 20.09.2001 та підпунктом 5 пункту 5 Положення про дипломатичний паспорт України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2015 (далі по тексту Положення), передбачені випадки видачі дипломатичних паспортів.

Пунктом 7 вказаного Положення закріплено перелік документів необхідних для отримання дипломатичних паспортів.

Пунктом 9 Положення визначені строки видачі дипломатичних паспортів, а саме - 10 робочих днів.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про присвоєння дипломатичних рангів» №830/2010 від 20.08.2010 ОСОБА_1 заступникові Глави Адміністрації Президента України Керівнику Головного управління Державного Протоколу та Церемоніалу, присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного та Повноважного Посла.

Згідно частини 9 статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу» від 20.09.2001 за особами, яким присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного Посла, а також за їхніми дружинами (чоловіками) зберігається право на користування дипломатичними паспортами довічно.

Підпунктом 5 пункту 5 Положення встановлюється, що дипломатичний паспорт видається особам, яким присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного Посла, та іншому з подружжя, за якими, згідно із Законом України «Про дипломатичну службу», зберігається право на користування дипломатичним паспортом довічно.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого Указом Президента України №381/2011 від 06.04.2011, Міністерство закордонних справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство закордонних справ України, згідно пункту 2 Положення про Міністерство закордонних справ України, у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

В статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, дипломатичні паспорти позивачі отримали лише 30.01.2017.

З огляду на наведене та враховуючи вимоги законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що протиправні дії відповідача щодо порушення строку розгляду заяв ОСОБА_1 і ОСОБА_2 призвели до порушення законних прав позивачів.

Доводи позивачів щодо протиправної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, останнім, з посиланням на належні, допустимі і достатні докази, не спростовані.

Водночас, при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позову, з урахуванням внесених до нього уточнень, в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичних паспортів позивачам, суд звертає увагу на таке.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року по справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, на час вирішення справи по суті обставини, які зумовили звернення позивачів до суду із позовом, а саме, бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо невидачі позивачам дипломатичних паспортів, усунуті відповідачем.

Отримання позивачами дипломатичних паспортів після звернення до суду із відповідним позовом слугувало підставою для подання представником позивачів заяви про уточнення позовних вимог, які станом на час їх розгляду по суті спрямовані на фіксацію судом у резолютивній частині рішення порушення субєктом владних повноважень терміну розгляду заяви про видачу дипломатичних паспортів і відшкодування моральної шкоди, яка за твердженням представника, спричинена позивачам такими діями (бездіяльністю) відповідача.

Завданням адміністративного судочинства, у відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції на день уточнення позовних вимог, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожній особі гарантовано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень (ч.2 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Наведені положення процесуального законодавства засвідчують, що при обранні способу захисту порушеного права позивачу необхідно враховувати, що такі вимоги не можуть мати формальний (декларативний) характер, оскільки вимоги про визнання протиправною бездіяльності субєкта владних повноважень мають бути поєднані з вимогами про зобовязання відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення права позивача, порушення якого спричинено такою бездіяльністю. Аналогічні умови за цим Кодексом застосовуються і до вимог про визнання протиправними дій відповідача, які мають бути поєднані із вимогою зобовязати субєкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій.

Тобто, необхідною умовою для вжиття судом відповідних заходів з метою відновлення порушеного права, є існування порушеного права на момент прийняття судом відповідного рішення. При цьому, оцінка обставин (умов), за яких відбулось таке порушення прав позивача, а саме, дотримання субєктом владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчинює дії чи допускає бездіяльності, вимог чинного законодавства за критеріями, які зазначені у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється судом саме у мотивувальній частині судового рішення.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, спричиненої діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень, такі вимоги, як зазначено в пункті 6 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть бути заявлені одночасно із вимогами про визнання протиправними дій з одночасною вимогою про зобовязання відповідача утриматись від вчинення певних дій або про визнання протиправною бездіяльності субєкта владних повноважень з одночасною вимогою про зобовязання вчинити певні дії.

Наведене також вбачається із положень частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи.

Так, у відповідності із вимогами частини 2 вказаної норми Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 4 цієї частини, та стягнення з відповідача субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності обєднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобовязання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

В частині 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства також закріплено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобовязати відповідача субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Наведене в своїй сукупності вимога позивачів визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичних паспортів не може бути задоволеною, оскільки вона не повязана із вимогою, спрямованою на відновлення порушеного права, а лише вимагає від суду констатацію факту допущення субєктом владних повноважень порушення терміну розгляду певного питання, що здійснюється судом у мотивувальній частині рішення.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за доцільне вказати додатково на наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві зазначається, що оскаржувані у даному провадженні дії відповідача завдали позивачам моральної шкоди, яка полягає: у душевних стражданнях, яких позивачі зазнали у звязку з протиправною поведінкою щодо них самих, дружини Позивача-1 та чоловіка Позивача-2, що полягала у бездіяльності відповідача по оформленню і видачі позивачам дипломатичних паспортів у встановлений строк; в приниженні честі та гідності позивачів Надзвичайного і Повноважного Посла та його дружини шляхом ігнорування їх письмових звернень.

Додаткових обґрунтувань спричинення діями (бездіяльністю) відповідача заява представника позивачів від 21.02.2018 року не містить.

Відсутні в матеріалах справи і будь-які документальні докази на підтвердження завдання позивачам такої шкоди та не доведено причинно-наслідковий звязок з предметом позову.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції), за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обовязок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обовязок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зважаючи на те, що позивачами не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їм душевних страждань, шкоди здоровю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, суд визнає доводи позивачів в цій частині недоведеними, а відтак, вимоги в цій частині безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та обєктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки, за наслідками розгляду справи по суті суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачів, в силу положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, понесені позивачем судові витрати стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень не підлягають.

Керуючись ст.ст.3, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо невидачі у встановлений законодавством строк дипломатичних паспортів та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03.10.2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська