Справа № 826/14011/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Імнем України

30 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Ганечко О.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року, що прийнята о 14 год. 58 хв. у місті Києві (повний текст складений 22 серпня 2018 року), у справі за адміністративним позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Валендюка В.С. до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нотари О.І., за участю третіх осіб - Галфіна Бізнес Лтд, ОСОБА_6 про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. щодо посвідчення договору купівлі продажу земельної ділянки від 20 вересня 2017 року укладеного між ОСОБА_6 та Галфіна Бізнес Лтд на підставі якого прийнято рішення від 20 вересня 2017 року №37185135 про державну реєстрацію за Галфіна Бізнес Лтд права власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1000 га;

- скасувати запис про виникнення право власності, а саме: номер запису про право власності: 22439953;

- поновити запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1000 га за АТ "Банк "Фінанси та Кредит".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року провадження у справі закрито.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити для продовження розгляду, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що даний спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що за твердженням позивача він є власником спірної земельної ділянки, право власності на яку було зареєстровано за ним на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 30 червня 2016 року у справі №910/6448/15-г, відповідно яким звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., та зареєстровано у реєстрі за №2457, на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачу 21 вересня 2017 року стало відомо, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37185135 від 20 вересня 2017 року 22:22:26 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О.І., внесено запис про виникнення права власності на земельну ділянку що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1000 за Галфіна Бізнес Лтд на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, серія та номер:81, виданого 20 вересня 2017 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. номер запису про право власності: 22439953, дата, час державної реєстрації: 20 вересня 2017 року 21:51:42, укладений між Галфіна Бізнес Лтд та громадянином ОСОБА_6.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що суттю даного спору являється вирішення питання правомірності переходу права власності на нерухоме майно від позивача до третьої особи, що вказує на наявність спору про право, а тому що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позовної заяви) (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (тут і далі у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час подання позовної заяви) (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Ураховуючи те, що позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини пов'язані з набуттям права власності третіх осіб на спірну земельну ділянку. При цьому, доводи позивача зводяться до заперечення позивачем набуття права власності на спірну земельну ділянку за третіми особами і, як наслідок цього, до неправомірності оскаржуваного запису про право власності.

За таких обставин, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень (приватного нотаріуса, що вніс спірний запис про право власності), колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що цей спір не є публічно-правовим та має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня 2018 року (справи № 11-96апп18 (№ 826/366/16) та № 11-192апп18 (№ 815/6956/15) відповідно).

Окрім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 357/14358/15-а оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Також, колегія суддів звертає увагу, що вимоги щодо скасування та поновлення відповідних записів є похідними від заявлених позивачем вимог визнання протиправними дій приватного нотаріуса щодо посвідчення договору купівлі продажу.

Посвідчення договорів відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» є нотаріальною дією, яка вчиняється, у даному випадку, особою, що здійснює незалежну професійну нотаріальну діяльність.

При посвідченні договору нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду (частина перша 1 статті 50 Закону України «Про нотаріат»).

З аналізу наведених вище норм матеріального права слід дійти висновку про те, що при посвідченні договору нотаріус не виконує обов'язків суб'єкта владних повноважень, не вчиняє реєстраційних дій щодо права власності на майно, а виконує лише дії безспірної юрисдикції, тому позов про оскарження його дій щодо посвідчення договору належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 712/8344/16-ц.

За нормами частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя О.М. Ганечко

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 31.10.2018.