Справа № 824/178/18-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/178/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Левицький В.К.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

25 вересня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Матохнюка Д.Б. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2018 року позивач - ОСОБА_3 звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.06.2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Згідно з ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які прийняті в порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 183-2 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації та місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) є громадянкою України, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

З 10.07.1997 року позивачка перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду в Хотинському районі Чернівецької області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, як одержувач пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

03.08.2011 року позивачка звернулася до управління Пенсійного фонду в Хотинському районі Чернівецької області із заявою, в якій просила виплати їй пенсію за шість місяців наперед у зв`язку з її виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль.

26.07.2011 року розпорядженням Пенсійного фонду в Хотинському районі Чернівецької області у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю пенсійну справу позивача закрито та виплачено пенсію за 6 місяців наперед.

Встановлено, що позивачка виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль та 17.06.2014 року прийнята на консульський облік Генерального консульства України в державі Ізраїль (м. Хайфа).

26.05.2017 року уповноважений представник позивачки, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області Хотинського управління обслуговування громадян особисту заяву позивачки про поновлення раніше призначеної пенсії за віком, виплата якої була припинена внаслідок виїзду на постійне проживання за кордон. До вказаної заяви додано наступні документи: копія довіреності, копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, копія трудової книжки, копія пенсійного посвідчення, оригінал заяви про поновлення пенсії, що підписана особисто позивачкою, підпис якої завірено нотаріально.

Вказана заява була прийнята відповідачем разом із усіма доданими до неї документами 26.05.2017 року, що підтверджується відповідним штампом.

Розглянувши звернення позивачки, Хотинське управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом №12615-11 від 08.06.2017 року відмовило позивачці у поновленні виплати пенсії, оскільки на даний час Верховною Радою України не прийнято Закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення. Крім того, зазначило, що заява про поновлення раніше призначеної пенсії подається особисто пенсіонером до органу, що призначає пенсію за місцем проживання, яка повинна пред`явити паспорт (або інший документ, який засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Вказало, що питання про поновлення виплати раніше призначеної пенсії позивачці буде розглянуто при її зверненні з відповідною заявою, при наявності всіх необхідних документів та підтвердження місця проживання в Україні. Враховуючи наведене, представнику позивачки повідомлено про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії.

Вказана відмова направлена відповідачем на адресу уповноваженої особи позивачки та отримана 26.06.2017 року. Доказів на спростування наведеної обставини, відповідач до суду не надав.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на поновлення пенсії незалежно від місця її проживання, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачці у поновленні пенсійної виплати.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.16 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.44 вищевказаного Закону, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Питання призначення пенсії громадянам України регулюється Порядком про подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846.

Статтею 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49, другим реченням ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон № 1058-IV чинний до 07.10.2009) вказано, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними).

Як зазначено в п. 3.3 вказаного рішення, оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 зазначив, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, слід врахувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477- IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 18.10.2016 у справі № К/800/53513/15 (№755/12509/15).

Отже виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивач має право на пенсію, виплату якої було зупинено, а відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсії як громадянці України, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відмови в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату їй пенсії за віком з 13.03.2012 року - шляхом призначення пенсії знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, зазначаючи наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Отже, пенсія особі призначається з дня її звернення за пенсією.

Водночас, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії позивачці за віком шляхом призначення пенсії знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів за період з 13.03.2012 по 25.06.2017 року є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Отже, законодавством не встановлено обов'язку для Пенсійного органу як суб'єкта владних повноважень поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, автоматично 07.10.2009 року, при цьому за відсутності у пенсійного органу інформації про її місце проживання тощо.

Водночас представником позивачки не було наведено обґрунтованих причин, які унеможливили звернення позивачки, яка в першу чергу зацікавлена в поновленні виплати їй пенсії, звернутися до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії після припинення її виплат.

Отже, з огляду на вказані обставини справи, позивачка з моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю з 13.09.2013 року мала право на поновлення пенсійних виплат, однак вказаним правом скористалася, тільки 26.05.2017 року коли через уповноваженого представника звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області із заявою, в якій просила поновити нарахування та виплату раніше призначеної їй пенсії за віком, виплата якої була припинена внаслідок виїзду на постійне проживання за кордон. Як встановлено судом, вказана заява отримана відповідачем 26.05.2017 року.

Таким чином, поновити пенсію позивачці необхідно з дня звернення її представника до пенсійного органу з відповідною заявою.

Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 45 Закону 1058-IV, та те що із заявою про поновлення пенсії позивачки її уповноважений представник звернувся 26.05.2017 року, тому відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачці саме з 26.05.2017 року.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 27 Закону №1058-IV розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч.1-2 ст. 42 цього Закону.

Частинами 1, 2 ст. 42 Закону №1058-IV передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Крім індексації пенсії, передбаченої частиною першою цієї статті, щороку здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій через збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, на коефіцієнт, що відповідає не менш як 20 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, порівняно з попереднім роком.

Відповідно до п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від

25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.07.2014 р. за № 895/25672, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до ст. 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до ст. 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 р.

Згідно ст. 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991 р. №1282-XI (далі - Закон №1282-XI, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Зазначений закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Таким чином, Закон №1282-XI спрямований на підтримку купівельної спроможності населення України у зв'язку з подорожчанням споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 Закону №1282-XI індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 Закон №1282-XI визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Так, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. З метою підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін та дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України здійснюється індексація грошових доходів, які не мають разового характеру, а саме пенсії, стипендії, оплата праці та інші.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі №149752, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів починаючи з 26.05.2017 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Матохнюк Д.Б. Совгира Д. І.