Справа № 826/7820/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 листопада 2018 року № 826/7820/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доПриватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інни Олександрівни
третя особа проТовариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» визнання протиправними дій та скасування рішення від 29.11.2012р. №54119063,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інни Олександрівни (надалі відповідач), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі ТОВ відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа) (з урахуванням заяви про уточнення адміністративного позову від 09.02.2017 року) про:

- визнання неправомірними дії державного реєстратора - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інни Олександрівни щодо проведення державної реєстрації обтяження іпотекою квартири, загальною площею 51,90 кв.м., жилою площею 29,20 кв. м., адреса: АДРЕСА_1 на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за реєстраційним номером в Державному реєстрі іпотек №5419063 від 29.11.2012 ;

- скасування рішення вказаного нотаріуса за реєстраційним номером №5419063 від 29.11.2012 про державну реєстрацію обтяження іпотекою зазначеної квартири на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс».

Ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.06.2016 року суддею Літвіновою А.В. відкрито провадження в адміністративній справі № 826/7820/16 закінчено підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду.

30.08.2016 року ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва закрито провадження у справі №826/7820/16.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2016 року ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.08.2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2016 року суддею Кузьменком В.А. вказану справу прийнято до свого провадження.

Відповідно до Розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017р. №6566 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та згідно з п. 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010р. №30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02.04.2015р. №25), адміністративну справу №826/7820/16 повторно розподілено на суддю Амельохіна В.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2017 року суддею Амельохіним В.В. вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовано тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць Інною Олександрівною, як державним реєстратором, без належної на те правової підстави 29.11.2012 внесено запис в Державний реєстр іпотек про державну реєстрацію обтяження іпотекою квартири, загальною площею 51,90 кв.м., жилою площею 29,20 кв.м., адреса: АДРЕСА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував, з підстав того, що рішення про державну реєстрацію прийнято з дотриманнях усіх встановлених вимог чинного законодавства, та є таким що не порушує прав позивача, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

Представник ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс» проти адміністративного позову заперечував та просив в його задоволенні відмовити.

22.02.2018 року у судовому засіданні на підставі ч. 3 ст. 193 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як свідчать матеріали справи, 02.08.2007 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (іменований надалі Банк) та ОСОБА_1 (надалі позичальник) укладено кредитний договір №2608/0807/71-008, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 119 000 доларів США на строк до 01.08.2032 включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором.

Відповідно до п. 1.4 даного Договору кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між Позичальником та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з метою придбання: квартири в будинку АДРЕСА_1

02.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір (далі - Іпотечний договір), відповідно до п.2 якого на забезпечення виконання Основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру номер АДРЕСА_1 в місті Києві, загальною площею 51,90 кв.м. складається з 2 (двох) жилих кімнат жилою площею 29.20 кв.м.

Відповідно до п. 11 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобовязання повністю або частково, у т. ч. якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з Основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобовязанням та цим Договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобовязання (як основного боргу, так і процентів за ним).

При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту Договору випадків Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобовязання та зобовязань, передбачених цим Договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору.

Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у другому абзаці цього пункту Договору тридцятидений строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається Іпотекодержателю відділенням звязку при відправленні Іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення Основного зобовязання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий Іпотекодавцем особисто у Іпотекодержателя.

У подальшому, 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» уклав договір факторингу №15 з ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

У той же день, між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, який зареєстровано в реєстрі за №6970.

На підставі вказаного договору 29.11.2012 року приватним нотаріусом Заєць І.О. зареєстровано обтяження іпотекою за реєстраційним номером 5419063 на квартиру, загальною площею 51,90 кв.м., жилою площею 29,20 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV) (в редакції чинній на час спірних правовідносин, від 04.10.2012).

Пунктом першим частиною першою ст. 2 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до статті 8 Закону № 1952-IV орган державної реєстрації прав: 1) проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; 2) забезпечує ведення Державного реєстру прав; 3) надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; 4) забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; 5) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою та другою ст. 9 Закону № 1952-IV передбачено, що державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 81) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 15 вказаного Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

У той же час, відповідно до частини другої вказаної статті, державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: 1) встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; 2) рішень судів, що набрали законної сили; 3) постанови органів досудового слідства, державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; 4) накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; 5) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 6) інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; 7) договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Частиною першою ст. 24 Закону № 1952-IV визначено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Згідно частини другої ст. 24 Закону № 1952-IV передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

З аналізу наведених положень вбачається, що рішення про державну реєстрацію прав приймається за умови подання заявником достатніх та належним чином оформлених документів, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, а також підстав для відмови у державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується реєстраційна дія щодо державної реєстрації обтяження іпотекою квартири, загальною площею 51,90 кв.м., жилою площею 29,20 кв. м., адреса: АДРЕСА_1 на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за реєстраційним номером в Державному реєстрі іпотек №5419063 від 29.11.2012.

Підставою для вчинення вказаної реєстраційної дії, згідно Відомостей з державного реєстру іпотек, став Договір про відступлення прав за іпотечними договорами № 6970 від 28.11.2012 року.

Як зазначено вище, 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу та Договір про передачу прав за іпотечними договорами за яким відбулось відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

Зокрема, з Договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року вбачається, що він посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О.

Відповідно до абз. 3 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV, передбачено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Враховуючи, що відповідач вчинив дію щодо посвідчення правочину, а саме договору про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року (п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»), суд приходить до висновку, що останній мав передбачені законодавством підстави здійснювати функції державного реєстратора щодо цього майна.

У той же час, щодо доводів позивача про відсутність у відповідача таких повноважень, суд зазначає наступне.

Згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно» від 04.07.2012 №5037-VI статтю 15 Закону № 1952-IV доповнено новою частиною дев'ятою наступного змісту: «Державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії».

Відповідно до пункту 1 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно» від 04.07.2012 №5037-VI, останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1 і 3 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2013 року, та абзаців четвертого - шостого підпункту 12 пункту 4 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2014 року (Зазначений закон в частині доповнення частиною дев'ятою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набрав чинності 08.08.2012).

Реєстраційна дія, яка є предметом оскарження відповідачем була вчинена 28.11.2012 року.

Тобто, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин законодавством була передбачена можливість проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна нотаріусом, який вчинив нотаріальну дію, пов'язану із переходом таких прав на об'єкт нерухомості, доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Так само, як і є безпідставними доводи позивача, що в силу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами з декількома сотнями іпотекодавців не є нотаріальною дією з майном конкретного іпотекодавця, оскільки ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» зазначено перелік нотаріальних дій, які здійснює нотаріус, і серед них є посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо), а враховуючи те, що за Договором про передачу прав за іпотечними договорами відбулось відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами, останній є нотаріальною дією, повязаною з майном конкретного іпотекодавця.

Також суд звертає увагу, що абзацом 2 ч. 2 ст. 15 Закону № 1952-IV визначено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі - Порядок № 703).

Відповідно до п. 57 вказаного Порядку державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою, зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою, анулювання та видача нової заставної, відступлення прав за іпотечним договором або передача заставної, видача дубліката заставної проводяться відповідно до вимог Закону, цього Порядку та з урахуванням особливостей, зазначених у цьому розділі.

Пунктом 59 Порядку № 703 встановлено, що для проведення державної реєстрації зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою заявник подає органові державної реєстрації прав документи, що зазначені в пунктах 27 і 28 цього Порядку.

За змістом вказаних пунктів документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є:1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, видані нотаріусом, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до цього Порядку; 6) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 7) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією до набрання чинності цим Порядком; 8) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 9) державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою; 10) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 11) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 12) заповіт, яким встановлено сервітут на нерухоме майно; 13) закон, яким встановлено сервітут на нерухоме майно; 14) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 15) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 16) інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заявник, крім документів, що зазначені у пункті 27 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав копії документів, що зазначені у пункті 9 цього Порядку.

У разі подання заяви уповноваженою особою, яка діє від імені юридичної особи, така особа, крім документів, що зазначені в абзаці першому цього пункту, подає органові державної реєстрації прав виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо особи, яку вона представляє.

Таким чином відповідно до пп. 16 п. 27 Порядку № 703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, інші документи, що підтверджують перехід інших речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону.

Крім цього, статтею 24 Закону України "Про іпотеку" визначено порядок відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до якого відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Виходячи з системного аналізу вказаних нормативних документів, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах не йдеться про перехід права власності на нерухоме майно, а лише відбувається уступка права вимоги за іпотечним договором, відповідно посилання позивача на те, що для оформлення зміни обтяження має бути додатковий договір або додаткова угода про внесення змін до договору іпотеки від 02.08.2008 р., суд вважає необґрунтованим.

При цьому, суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази повідомлення іпотекодержателем боржника (позивача) про відступлення права вимоги за вказаними іпотечним договором та договором про надання кредиту.

Натомість, матеріали справи місять рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2016 року по справі № 755/5106/16ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.09.2016 року, яким в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омегабанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання частково недійсними договорів - відмовлено.

Згідно вказаного рішення, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині, що стосується передачі права вимоги за Кредитним договором від 02 серпня 2007 року №2608/0807/71-008 укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омегабанк» та ОСОБА_1;

- визнати недійсним договір від 28 листопада 2012 року про передачу прав за іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Сведбанк», правонаступником, якого є ПАТ «Омега банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині що стосується передачі права вимоги за іпотечним договором від 02 серпня 2007 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Омегабанк» та ОСОБА_1

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Дані норми визначають преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Враховуючи викладене, за вказаних обставин, судом не беруться до уваги доводи позивача про неповідомлення його як боржника іпотекодержателем про відступлення права вимоги за вказаними іпотечним договором та договором про надання кредиту.

За вказаних обставин, судом також не беруться доводи позивача щодо не відповідності Договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року вимогам закону.

Таким чином, суд вважає, що спірний реєстраційний запис відповідача, останнім вчинено правомірно, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Суд вважає за необхідне також зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно - правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Системний аналіз змісту адміністративного позову у даній справі дає підстави для висновку про те, що його обґрунтовано незаконністю дій відповідача як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями приймати рішення про державну реєстрацію обтяження прав іпотекою, з тих підстав, що приватний нотаріус не мав повноважень щодо реєстрації договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, оскільки діяла заборона на вчинення ним нотаріальних дій.

На переконання суду, за таких обставин, дії та рішення приватного нотаріуса порушують вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703.

Суд звертає увагу, що позовна заява наразі не містить доводів стосовно невиконання умов цивільно-правової угоди.

Тобто у цій справі судом досліджено виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №619/2019/17 (провадження №11-10апп18) та від 04 квітня 2018 року у справі №826/9928/15 (провадження №11-211апп18).

При цьому, суд звертає увагу, як було встановлено вище, згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2016 року ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.08.2016 року, якою було закрито провадження у справі з підстав не належності розгляду справу в порядку адміністративного провадження скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, відповідно з підстав того, що в даній справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 02092, АДРЕСА_4) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Амельохін