Справа № 826/15810/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2018 року № 826/15810/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Міністерства юстиції України
про визнання протиправною бездіяльність, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. щодо не здійснення заходів примусового виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/17, в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2017;

- зобов'язати Міністерство юстиції України забезпечити примусове виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/17, в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.10.2018 відкрито провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_1 та дану справу призначено до судового розгляду у судовому засіданні.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 26.06.2018 ним на адресу заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. була надіслана заява про примусове виконання рішення суду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/17 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про поновлення на роботі, в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2016. Дана заява позивача була отримана адресатом 02.07.2018. Проте, всупереч вимогам п. 5 ст. 26, ст. 63, 65 Закону України «Про виконавче провадження», Міністерством юстиції України не забезпечено виконання вказаного судового рішення.

На підтвердження наведених обставин позивачем до матеріалів позову були додані копія описаної вище заяви від 26.06.2018 про примусове виконання рішення з доказами її надсилання та вручення, повідомлень державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, заяв ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження, поданих до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження, карток заявника особистого прийому від 12.09.2017.

У судових засіданнях позивач підтримав заявлені позовні вимоги повністю, з підстав та мотивів, що наведені у тексті позовної заяви, а представники відповідача, - заперечував проти позову.

Свої заперечення проти позову відповідач виклав у тексті відзиву на позов (вих. №826/15810/20.3-03 від 24.10.2018) та мотивував наступним. Позовна вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність заступника Міністра юстиції України Глущенко С.В. щодо не здійснення заходів з примусового виконання рішення суду задоволенню не підлягає за фактом відсутності такої. А саме, отримана заява ОСОБА_1 від 26.06.2018 була опрацьована та передана для подальшого опрацювання до відповідного структурного підрозділу. Крім того, відповідач зазначив, що позовна вимога про зобовязання Міністерства юстиції України забезпечити примусове виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/17 також не може бути задоволеною, оскільки повноваження виконавчої служби щодо прийняття відповідних рішень за своєю природою є дискреційними.

У судовому засіданні 30.10.2018, суд на підставі ч.3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 07.08.2017 Окружним адміністративним судом міста Києва виданий виконавчий лист №826/12583/16 щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2017

З метою виконання рішення суду у зазначеній частині позивач неодноразово звертався до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з питання відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до повідомлень державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.08.2017, 05.12.2017, 25.04.2018, 25.05.2018 виконавчий документ повертався стягувачу (ОСОБА_1.) без прийняття до виконання з різних причин.

29.06.2018 позивач надіслав на адресу заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. заяву від 26.06.2018 про примусове виконання рішення, в тексті якої просив заступника Міністра прийняти до виконання виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.2017 №826/12583/16 та взяти під особистий контроль питання забезпечення примусового виконання судового рішення у звязку з відмовою боржника добровільно виконати це рішення суду.

Як повідомив представник відповідача в тексті свого відзиву та підтвердив під час судового засідання, після надходження до Міністерства юстиції України вказаної заяви ОСОБА_1 від 26.06.2018, відповідальним структурним підрозділом відповідно до визначеного Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України (що затверджена наказом Міністерства юстиції України 07.06.2018 № 1755/5) порядку організації роботи з документами у Міністерстві була сформована реєстраційно-контрольна картка, встановлено зміст документа та останній спрямований до подальшого опрацювання до відповідного структурного підрозділу, що здійснює примусове виконання рішень судів.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

З вказаних правових норм вбачається, що кожна особа може звернутися до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень лише в тому випадку, якщо останні безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, фізична особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Також, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до наведеного в тексті постанови Верховного Суду України від 13.06.2017 у справі № 21-1393а17 правового визначення терміну «протиправна бездіяльність субєкта владних повноважень» під такою розуміється зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обовязкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції субєкта владних повноважень, були обєктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Як видно з тексту позовної заяви, позивач посилається на обставини допущення Міністерством юстиції України, в особі заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В., протиправної бездіяльності, що полягає у невжитті заходів з примусового виконання рішення суду за поданою ним заявою від 26.06.2018 про примусове виконання рішення.

В судовому засіданні 30.10.2018 позивач повідомив, що за результатами поданої ним заяви від 26.06.2018 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сформоване повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, датоване 21.09.2018, - що фактично отримане позивачем лише 04.10.2018, після його звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом норм ст. 6, 7 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є: 1) забезпечення нормативно-правового регулювання; 2) визначення пріоритетних напрямів розвитку; 3) інформування та надання роз'яснень щодо здійснення державної політики; 4) узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення та внесення в установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України; 4-1) забезпечення здійснення соціального діалогу на галузевому рівні; 5) здійснення інших завдань, визначених законами України.

Згідно з п. 1, 11 Положення про Міністерств юстиції України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, Міністерство юстиції України (Мінюст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінюст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як субєктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Мінюст очолює Міністр, який призначається на посаду за поданням Премєр-міністра України і звільняється з посади Верховною Радою України.

Міністр має першого заступника, заступників, які призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Премєр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра.

До основних завдань Мінюсту в т.ч. належить: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством (п. 3 вказаного Положення)

Мінюст відповідно до покладених на нього завдань в т.ч.: здійснює контроль за діяльністю державних виконавців; забезпечує функціонування автоматизованої системи виконавчого провадження; надає державним та приватним виконавцям розяснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень; забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Мінюсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень (п. 4 вказаного Положення).

Поряд з цим, спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII.

Частиною першою ст. 5 цього Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до норм ст. 6, 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції.

Наведені положення Інструкції не були визнані в судовому порядку такими, що не відповідають нормам законів, та наразі є чинними, а тому суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що в силу своєї організаційно-правової форми Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, як самостійний структурний підрозділ названого Міністерства, не може бути органом державної виконавчої служби.

В контексті з вищенаведеним можна дійти правового висновку, що в розумінні норм Закону України «Про виконавче провадження» вжиття заходів з примусового виконання рішень судів в порядку, визначеному зазначеним Законом, покладено на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). Перелік таких органів визначений у п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, та Міністерство юстиції України, як центральний орган виконавчої влади, до вказаного переліку не входить.

В силу норм ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби визначений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (прізвище, імя та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, імя та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Проаналізувавши зміст заяви позивача від 26.06.2018 про примусове виконання рішення, суд дійшов висновку про звернення позивача до заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. (згідно тексту відзиву на позов, Глущенко С.В. призначено заступником Міністра юстиції України з питань виконавчої служби на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 №287-р) в порядку ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», тобто як до державного виконавця, а не у вигляді скарги на дії (рішення, бездіяльність) державних виконавців та/або начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та/або керівника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом з тим, згідно наказу Міністерств юстиції України від 17.05.2018 №1896/к «Про розподіл повноважень між Міністром, першим заступником Міністра, заступниками Міністра, заступником Міністра з питань європейської інтеграції, заступником Міністра з питань виконавчої служби, заступником Міністра-Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини» (короткий зміст якого наведений відповідачем у відзиві на позов) та відповідно до положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», заступником Міністра з питань виконавчої служби не є державним виконавцем в розумінні вказаних вище законів.

Як свідчать наявні матеріали справи та не заперечувалось позивачем у судовому засіданні 30.10.2018, надіслана ним заява від 26.06.2018 про примусове виконання рішення була перенаправлена відповідальним структурним підрозділом Міністерства за належністю до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та за результатами її розгляду головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. складено повідомлення від 21.09.2018 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, в порядку п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому позивач не надав суду документальних доказів оскарження ним цього та попередньо складених державними виконавцями рішень про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, дій/бездіяльності таких державних виконавців, що стосуються позивача, в досудовому порядку, визначеному ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом подання письмових скарг, та/чи у судовому порядку, з огляду на що, суд, в межах спірних правовідносин, приходить до висновку про відсутність в діях Міністерства юстиції України як центрального органу виконавчої влади ознак протиправної бездіяльності в частині примусового виконання рішення суду щодо поновлення його на посаді.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Міністерства юстиції України (Код , адреса: 01001, м.Київ, вул. Городецького, 13) про визнання протиправною бездіяльність відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок