Справа № 743/1452/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1452/18 Суддя першої інстанції: Жовток Є.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України підполковника ОСОБА_1 на проголошене о 18 годині 44 хвилині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2018 року, повний текст якого складено 09 жовтня 2018 року, у справі за адміністративним позовом командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України підполковника ОСОБА_1 до громадянина Республіки Судан ОСОБА_2 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та примусового видворення, -

ВСТАНОВИЛА:
У жовтні 2018 року командир військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України підполковник ОСОБА_1 (далі Позивач, в/ч НОМЕР_1 ) звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Республіки Судан ОСОБА_2 (далі Відповідач, ОСОБА_3 ) про продовження строку затримання на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підлягає примусовому видворенню за межі України, а саме до 10.01.2019 року.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09.10.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що особа ОСОБА_4 ідентифікована, посольство Республіки Судан в Україні повідомило про готовність видачі документів для повернення Відповідача у країну громадянської належності, а тривале незабезпечення виконання судового рішення про примусове видворення не може мати наслідком продовження строку затримання особи.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким продовжити строк затримання Відповідача на строк до трьох місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення. При цьому посилається на неврахування судом, що посвідка на проживання не дає можливості забезпечити право особи на виїзд з України, а попри готовність надати Відповідачу документи для повернення у країну громадянської належності, Посольство Республіки Судан жодних офіційних листів з цього приводу не направляло.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції на 30.10.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в її задоволенні. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Апелянтом не враховано, що Посольством Республіки Судан Відповідача ідентифіковано та останнє готово надати документи для повернення ОСОБА_2 на Батьківщину. Крім того, вказує, що не заперечує проти виїзду з території України, а в/ч НОМЕР_1 не доведено, що Відповідач відмовляється від співпраці з Позивачем з метою ідентифікації останнього. Поряд з іншим, підкреслює, що перебування у Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, перешкоджає останньому залишити територію України.

У судовому засіданні Апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 17.10.2017 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області прийнято рішення у справі №308/10152/17 за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України до ОСОБА_2 та примусово видворено останнього за межі території України (а.с. 7-8).

Крім того, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2017 року у справі №308/10152/17 задоволено клопотання Чопського прикордонного загону Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України та затримано ОСОБА_2 із поміщенням до тимчасового пункту перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення його примусового видворення за межі України, строком до шести місяців (а.с. 6).

Згідно акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 26.10.2017 року ОСОБА_2 було поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с. 9).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2018 року у справі №308/7708/18 частково задоволено позов в/ч НОМЕР_1 до ОСОБА_2 та продовжено строк затримання останнього на три місяці до 10.10.2018 року (а.с. 10-11).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 12.06.2017 року, 10.01.2018 року та 08.06.2018 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України на адресу Посольства Республіки Судан в Україні направлені листи №27/1300, №27/39 та №81/727 із проханням якнайшвидше встановити особу затриманого та направити підтверджуючі документи (а.с. 5, 41, 42).

Зі змісту електронного листа Посольства Республіки Судан в Україні вбачається, що останнє готове видати документ на повернення громадянина ОСОБА_4 до Республіки Судан, для чого необхідно зв`язатися з посольством (а.с. 12).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення ст. 289 КАС України, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з ідентифікацією Відповідача, готовності компетентних органів країни громадянської належності видати останньому документи для повернення до Республіки Судан, а також безпідставного тривалого невиконання органами ДМС України судового рішення про примусове видворення особи.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, особа ОСОБА_2 була ідентифікована органами ДПС України, що підтверджується наявною у матеріалах справи тимчасовою посвідкою на проживання №ТР137645 (а.с. 57), зданою на зберігання Відповідачем до УДМС України в Чернігівській області 26.04.2018 року (а.с. 58). Крім того, дані обставини не заперечуються з Апелянтом.

Зі змісту електронного листа Посольства Республіки Судан в Україні вбачається, що останнє готове видати документ на повернення до країни громадської належності ОСОБА_5 , для чого необхідно зв`язатися з посольством (а.с. 12).

Отже, станом на момент розгляду справи судом першої інстанції відсутні будь-яка з передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, оскільки, по-перше, особа ідентифікована, по-друге, від країни громадянської належності отримана інформація щодо такої особи із готовністю сприяти у поверненні Відповідача на Батьківщину.

Посилання Апелянта не неврахування судом першої інстанції відсутності в ОСОБА_2 документів, необхідних для виїзду за межі території України, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як вірно підкреслив Ріпкинський районний суд Чернігівської області, попри отримання відомостей про готовність Посольства Республіки Судан в України видати документи для повернення останнього до країни громадянської належності, органами ДПС України не надано доказів вчинення дій, спрямованих на встановлення з Посольством Республіки Судан в Україні зв`язку щодо забезпечення видачі документів ОСОБА_5 та виконання рішення суду про примусове видворення особи.

Твердження в/ч НОМЕР_1 в апеляційній скарзі про відсутність жодного офіційного документа з боку Посольства Республіки Судан в України про готовність надання Відповідачу документів для повернення на Батьківщину, що унеможливлює вчинення дій з примусового видворення ОСОБА_2 , судова колегія вважає безпідставним, оскільки положення ст. 289 КАС України та Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150, не передбачають певної встановленої обов`язкової форми документа посольства іноземної держави за наслідками розгляду запиту органів ДПС України.

Відповідно до пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість твердження Ріпкинського районного суду Чернігівської області про відсутність правових підстав для продовження строку затримання ОСОБА_2 з огляду на невстановлення передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України умов, з якими процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку затримання іноземця.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України підполковника ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України підполковника ОСОБА_1 до громадянина Республіки Судан ОСОБА_2 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та примусового видворення залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді Л.В. Губська
О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 30» жовтня 2018 року.