Справа № 826/13897/17
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.

за участю секретаря судового засідання Коломійцевої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 липня 2018 р. у справі за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Узбекистану ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 396-17 від 13.10.2017 р. про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 27.07.2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заява позивача не містить обґрунтованих підстав щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення Державної міграційної служби про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 27.07.2018 р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник апелянта зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено інформацію про країну походження; не враховано, що Єгипет не можна вважати третьою безпечною країною згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту». Судом не взято до уваги, що факт встановлення розшуку позивача уже підтверджує обставини викладені в позові, що останній переслідується владою через політичні та релігійні мотиви, а кримінальна справа є сфабрикованою. В судовому засіданні представником позивача було надано роздруківки з офіційного сайту МВС Узбекистану, що позивач та його дружина знаходяться у розшуку.

Судом не було враховано лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України вих. № 5/3/1-19743 від 25.11.2016 р. щодо порушення кримінальної справи відносно позивача та його дружини.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Узбекистану ОСОБА_3, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань та ув'язнення через його релігійні переконання та політичні причини подав до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.12.2016 р. позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві № 265 від 14.11.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України № 541-16 від 27.10.2016 р.

За результатами оскарження вищевказаного рішення, Окружним адміністративним судом м.Києва прийнято постанову від 28.02.2017 р. у справі № 826/19287/16, якою в задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 р. рішення Державної міграційної служби України № 541-16 було визнано неправомірним та скасовано. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача.

Після перегляду заяви позивача, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 13.10.2017 р. № 396-17, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на відсутність стосовно останнього умов, передбачених п.1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на вищенаведене, враховуючи матеріали справи та позицію сторін, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною залишення позивачем країни громадянської належності стало побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні переконання.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5., громадянин Республіки Узбекистан, народився у Самаркандській області, Каттакурганському районі, с. Токчіхужа, Республіка Узбекистан, одружений. Дружина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка -ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, за національністю узбек, мусульманин. За словами позивача, залишив країну походження легально, повітряним шляхом прибув до України 27.09.2015 р. в м. Дніпропетровськ. А потім приїхав автобусом до Київа, дружина із дітьми - на поїзді.

У своїй заяві-анкеті від 01.02.2016 р. позивач повідомив, що не може повернутися до країни походження з родиною у зв'язку із перебуванням його у розшуку з квітня 2015 року за злочини яких він не скоював. Також зазначив, що він перебуває у розшуці.

Так, під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 09.02.2016, позивачем повідомлено наступне. У серпні 2004 року він разом із сім'єю легально виїхав на навчання до Єгипту, де він подавав заяву на отримання статусу біженця. В Єгипті позивач займався торгівлею морозива.

У квітні 2015 року брат розповів позивачу, що фотографія останнього надрукована у місцевій газеті із зазначенням того, що він у розшуку в Узбекистані органами внутрішніх справ за підозру у тероризмі. Потім, у посольстві Узбекистану в Єгипті позивача перестали включати до списків людей, які знаходяться в Єгипті. Позивач злякався екстрадиції до Узбекистану та вирішив покинути та виїхати з Єгипту. Через два тижні після виїзду в квартиру, яку позивач орендував, приходили з посольства Узбекистану та розшукували його.

На запитання «Чи отримували Ви погрози на свою адресу?», «Чи зазнавали Ви переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичними поглядами?» позивачем надано відповідь «Ні».

Також на співбесіді позивач повідомив, що він підтримує зв'язок із старшим братом. У всіх його родичів все добре.

Позивач стверджує, що Служба Національної безпеки Узбекистан розшукує його через посольство (консульство) Республіки Узбекистан у м. Каїрі, Єгипет, тому вважає, що його повернення до Єгипту є неможливим.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що згідно відомостей, наданих позивачем, причиною залишення країни громадянської належності є відкрите кримінальне провадження. В той же час, під час виїзду до Єгипту, вказана обставина йому не була відмова. Про те, що він перебуває у розшуку він дізнався з телефонної розмови з братом.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував нелегально. З пояснень позивача вбачається, що до органу міграційної служби в Єгипті звертався та отримав посвідчення шукача притулку УВКБ ООН в м.Каїр від 10.08.2015 р., дійний до 10.02.2017 р. Проте в матеріалах справи вказаний документ відсутній.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем було здійснено моніторинг відкритих інформаційних джерел для пошуку інформації по країні походження щодо загрози для заявника при поверненні до Республіки Узбекистан (а.с. 91-93 т. 1), що спростовує доводи апелянта стосовно не дослідження відповідачем інформації з відкритих інформаційних джерел стосовно країни походження та перебування на території іншої безпечної держави.

Окрім того, з пояснень дружини позивача вбачається, що мав співбесіди з співробітниками СНБ Узбекистану стосовно місця перебування його родини та працевлаштування.

Позивач зазначає, що не проходив військову службу та не брав участі військових, політичних, релігійних, партизанських, громадянських діях в країні з якої приїхав. Єдиною причиною через яку він не бажає повертатись до Республіки Узбекистан - арешт через звинувачення в тероризмі та погроза в ув'язненні на 15-20 років.

Відповідно до листа Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 25.11.2016 р. № 5/2/1-19743 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться у розшуку на території Республіки Узбекистан за вчинення злочинів передбачених ч. 3 ст. 159 (посягання на конституційний лад Республіки Узбекистан) та 244-2 (створення, керівництво, участь у релігійних екстремістських, сепаратистських, фундаментальних або інших заборонених організаціях) КК Республіки Казахстан. Міра запобіжного заходу-тримання під вартою.

Як вбачається з постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 р. по справі № 826/19287/16, суд, скасовуючи рішення Державної міграційної служби України № 541-16 від 27.10.2016 р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Разом з тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегії суддів враховує положення абз. 6 ст. 6 Закону N 3671-VI, відповідно до якої статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

В розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону N 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Разом з тим, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що протягом останніх років позивач постійно проживав на території третьої безпечної країни - Єгипту, - де подав заяву до УВКБ ООН у місті Каїр, проте, не дочекавшись результатів її розгляду, залишив таку третю безпечну країну.

Посилання позивача на те, що він мав побоювання, що до нього може бути застосовано екстрадицію до Узбекистану є його суб'єктивною думкою, яка не знайшла свого підтвердження в матеріалах справи.

Частиною сьомою статті 7 Закону N 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Натомість інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону N 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 р. № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно ст. 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як вбачається з висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидним факт, що позивач мав реальну можливість внутрішнього переміщення, де б його життю нічого не загрожувало.

На підставі вказаного та, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону N 3671-VI, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: О.Є.Пилипенко

С.Б.Шелест

Повний текст постанови виготовлено 29.10.2018 р.