Справа № 753/10488/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 жовтня 2018 року 12:12 № 753/10488/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г. при секретарі судового засідання Багрій М.В., за участі: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Бабенко Т.І., третьої особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДарницької районної в м. Києві державної адміністрації
третя особаОСОБА_4
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -
На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 10 жовтня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам розяснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі - відповідач), третя особа ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 13.12.2016 № 810 «Про визнання участі батька у вихованні дітей».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, приймаючи рішення про участь батька у вихованні дітей, відповідач діяв поза межами повноважень, що передбачені діючим законодавством України, а також тим що внаслідок виконання окремих положень оскаржуваного Розпорядження, а саме: щодо безперервного спілкування батька з дітьми з 17-00 год. І та III п'ятниці місяця до 18-00 год. неділі та у канікулярний період і святкові дні, може бути заподіяно шкоди правам, інтересам позивача і малолітніх дітей, оскільки батька дітей ОСОБА_4 зареєстровано у гуртожитку, де відсутня окрема кімната для зустрічей з ними, він не має достатніх вмінь для їх виховання, відноситься до позивача з неповагою, принижує та б'є її в присутності дітей, не платить аліменти.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначається, що оскаржуване розпорядження є законним та таким, що прийняте на підставі ст. 158 Сімейного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.17, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 адміністративну справу передано за предметною підсудністю на розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2018 справу прийнято до провадження суддею Вєкуа Н.Г. та призначено попереднє судове засідання.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити в позовних вимог повністю.

ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.

У судовому засіданні 10.10.2018 на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі прийнятого комісією з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації одноголосного рішення, із за слуханням сторін та з урахуванням їх пояснень, місця проживання батька дітей та стану їх здоров'я було винесено розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 13.12.2016 року № 810 "Про визнання участі батька у вихованні його дітей", відповідно до якого для ОСОБА_4 було встановлено графік спілкування батька з дітьми: щосереди з 15.00 до 19.00; перша та третя п'ятниця я з 17.00 до 18.00 години неділі; у канікулярний період та святкові дні - порівну між батьками.

На підставі звернення ОСОБА_1 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, щодо перегляду розпорядження вищезазначеного розпорядження яким вже було визначено участь батька - ОСОБА_4 у вихованні синів, 23.02.2018 відбулось засідання комісією з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації на яке було запрошено обох батьків та старшу дитину - ОСОБА_6. Відповідно до протоколу засідання комісії від 23.02.2017 № 4 (а.с. 115-116) на засідання комісії з'явились лише батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_1, відбулось обговорення в ході якого стало відомо, що 10.01.2017 до служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації звернувся ОСОБА_4 та зазначив, що після винесення оскаржуваного розпорядження він перестав взагалі бачити синів чим був позбавлений можливості реалізації батьківського права. ОСОБА_1 вказала, що старший син не бажає бачитись з батьком, негативно ставиться до його дій, молодшого сина із собою ОСОБА_4 забирає силоміць, порушує навчальний процес, не надає ні моральної, ні фінансової підтримки. ОСОБА_1 просила зменшити час перебування дітей з батьком, а саме у нічний час та вихідні. Зі слів матері діти не бажають ночувати у батька і запропонувала такий графік спілкування: щосереди з 15.00 до 19.00; перша та тертя неділя місяця з 13.00 до 18.00; канікули та святкові дні з матір'ю або за домовленістю між батьками, враховуючи бажання дітей. За висновками засідання, комісією одноголосно було прийнято рішення залишити графік спілкування ОСОБА_4 з дітьми, затверджений розпорядженням Дарницької районної державної адміністрації від 13.12.2016 № 810 - без змін.

Отже, позивач вважаючи, що оскаржуване Розпорядження прийнято без врахування думки позивача та наданих пояснень та документів, а тому воно є протиправним та таким, що порушує права та інтереси позивача та дітей.

Незгода позивача із даним Розпорядженням зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ст. 1 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Частиною 1 ст. 18 Конвенції передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітніх дітей мається перевага при вирішенні питання щодо їх виховання, спілкування та побачення.

А оскільки позивач з 2016 року не виконує приписи оскаржуваного розпорядження, за весь час надавала можливість лише кілька коротких зустрічей батька з дітьми, суд вважає, що позивач зловживає своїми правами матері.

Щодо посилання позивача на те, що спілкування з батьком може негативно вплинути на дітей є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження, а лише підтверджує те, що між позивачем та ОСОБА_4 існують неприязні стосунки, але це не дає підстав зробити висновки, що спілкування із дітьми перешкоджатиме їх нормальному вихованню. Особисті образи та конфлікти між колишнім подружжям не повинні впливати на їх батьківські права та обов'язки.

Суд зауважує, що позивач не позбавлена права контролювати порядок зустрічі батька з дитиною та у передбаченому законом порядку звернутися до компетентних органів щодо усунення порушень прав дитини, у разі їх наявності.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду жодного доказу негативного впливу батька на дітей, того що, батько ОСОБА_4 має шкідливі звички, які також можуть негативно впливати на психологічний стан дітей, сумнівну репутацію або інші негативні характеристики, які повинні були бути взяті до уваги відповідачем під час прийняття оскаржуваного розпорядження.

Посилання позивача на те, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження не було проведено обстеження дітей у психолога, суд зазначає, що законодавством це не передбачено, а відповідно до пояснень свідка ОСОБА_8, працівники служби опіки та піклування мають навички щодо надання оцінки та вирішення питання про психологічний стан батьків та дітей. Залучення психолога можливе, але не обов'язкове.

Оцінюючи критично висновок психолога, зроблений позивачем після винесення оскаржуваного Розпорядження, суд звертає увагу на те, що емоційний, неврівноважений стан матері, який спостерігався під час кожного судового засідання, відкриті конфлікти між позивачем та ОСОБА_4 під час засідань не можуть не впливати на дітей. Суд зауважує, що особисті проблеми та конфлікти батьків не повинні братись до уваги органом опіки та піклування при винесенні рішення, а лише повинно оцінюватись відношення батька до дітей, його моральність та репутація. Діти не повинні бути заручниками конфліктних ситуацій, які їх дорослі батьки не можуть вирішити. Орган опіки та піклування повинен об'єктивно оцінювати ситуацію, кожного з батьків, досліджувати надану інформацію, а не керуватися емоційним настроєм одного з батьків.

Статтею 6 Сімейного кодексу України встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Частиною 1 ст. 157 Сімейного кодексу України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч. 2 ст. 158 Сімейного кодексу України).

Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини визначений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 (далі - Порядок № 866).

Так, п. 3 Порядку № 866 визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідно до п. 73 Порядку № 866 у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини.

Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок.

Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради з урахуванням висновку служби у справах дітей.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми у сукупності, суд дійшов висновку про те, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, один з батьків, що проживає окремо від дитини, має право звернутись до служби у справах дітей за місцем проживання дитини із заявою про визначення його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Так, з цією метою працівником служби у справах дітей проводиться бесіда із батьками, з'ясовуються обставини, які призвели до виникнення спору та інші обставини, що мають істотне значення для визначення участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо.

За результатами з'ясування наведених обставин, служба у справах дітей складає висновок, який враховується органом опіки і піклування при прийнятті відповідного рішення.

Так, загальні положення щодо функціонування структурних підрозділів з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади (далі - установи), вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами в установах незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням встановлено Типовою інструкцію з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242 (далі - Інструкція № 1242) (у редакції чинній на момент проведення засідань комісії з питань захисту прав дитини).

Відповідно до п. 107 Інструкції № 1242 у протоколах фіксується інформація про хід ведення засідань, прийняття в установах рішень комісіями, дорадчими органами, зборами тощо. Протокол складається на підставі записів, зроблених безпосередньо під час засідань, поданих текстів та тез доповідей і виступів, довідок, проектів рішень тощо.

Згідно з п. 108 Інструкції № 1242 протоколи можуть складатися в повній або стислій формі. У протоколах, складених у стислій формі, фіксуються лише прийняті рішення, а не хід обговорення питання.

Пунктом 110 Інструкції № 1242 визначено, що датою протоколу є дата проведення засідання. Якщо засідання тривало кілька днів, то через тире зазначаються перший і останній день засідання.

Відповідно до п. 114 Інструкції № 1242 у вступній частині протоколу зазначаються прізвища та ініціали (ініціал імені) голови або головуючого, секретаря, запрошених, а також присутніх осіб. У списку присутніх зазначаються в алфавітному порядку спочатку прізвища та ініціали присутніх постійних членів колегіального органу без зазначення посад, потім - запрошених осіб із зазначенням посад та у разі потреби найменувань установ. Якщо кількість присутніх перевищує 15 осіб, зазначається їх загальна кількість з посиланням на список, що додається до протоколу.

Пунктом 116 Інструкції № 1242 передбачено, що після слова «СЛУХАЛИ» зазначається текст виступу основного доповідача. Прізвище та ініціали (ініціал імені) кожного доповідача друкуються з нового рядка. Текст виступу викладається у третій особі однини.

Тексти або тези доповіді та виступів, оформлені як окремі документи, до тексту протоколу не включаються. Після відомостей про доповідача ставиться тире і зазначається: «Текст доповіді (виступу) додається до протоколу».

Згідно з п. 117 Інструкції № 1242 після слова «ВИСТУПИЛИ» фіксуються виступи тих осіб, які взяли участь в обговоренні доповіді. Виступи оформляються у протоколі із зазначенням посад, прізвищ та ініціалів (ініціалу імені) промовців у називному відмінку, а також з викладенням змісту питання та відповідей на нього. Зміст виступів викладається від третьої особи однини.

Пунктом 118 № 1242 Інструкції визначено, що після слова «ВИРІШИЛИ» («УХВАЛИЛИ», «ПОСТАНОВИЛИ») фіксується прийняте рішення з обговорюваного питання порядку денного. Рішення повинне бути конкретним і включати складові, що відповідають на такі питання: кому, що зробити і в який строк.

Суд зазначає про те, що рішення комісії з захисту прав дитини повинно прийматись у цілковитій відповідності з встановленим Порядком та нормами національного і міжнародного права, якими керується комісія у своїй діяльності.

Під час прийняття рішення комісія повинна враховувати всі фактичні обставини з достовірністю встановленим відповідним документам та наданням кожному з них належної оцінки у кожному конкретному випадку.

Комісія не може приймати рішення лише враховуючи одну підставу, визначену на власний розсуд. З аналізу зазначеного чинного законодавства суд вбачає, що комісія приймає рішення надавши оцінку кожному поданому документу та інформації наданій для вирішення спору між батьками у їх сукупності.

Також суд звертає увагу на те, що в силу положень абз. 2 ч. 2 ст. 158 Сімейного кодексу України рішення про що орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачем під час прийняття спірного розпорядження, було належним чином та в повному обсязі встановлено та досліджено обставини, які є необхідними для об'єктивного вирішення спору, який виник між батьками в ході виховання дітей. Вказане, на думку суду, свідчить про те, що спірне розпорядження відповідає вимогам чинного законодавства.

Суд наголошує, що в силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Mаркс проти Бельгії» (рішення від 13.06.1979) Європейський Суд з прав людини зазначив, що можливість одного з батьків перебувати разом з дитиною становить основоположний елемент «сімейного життя» в розумінні ст. 8 Конвенції та є визначальним при розгляді даної справи.

Важливо зазначити, що в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обмеження чи втручання у сімейне життя можливе лише у виняткових випадках, згідно із законом. При цьому, таке втручання повинно матиме легітимну мету та повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

У справі «Хант проти України» (рішення від 07.12.2006) Європейський Суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

При цьому, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (справа «Йогансен проти Норвегії», рішення від 07.08.1996).

Крім того, Європейський Суд з прав людини при розгляді справи «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008) у п. 49 рішення звернув увагу про те, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції», п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава - відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії», п. 148).

Отже, з огляду на вищенаведені положення практики Європейського Суду з прав людини, суд дійшов висновку про те, що під час вирішення питань, які стосуються дитини, органи державної влади, в першу чергу, мають враховувати інтереси такої дитини, які переважають над інтересами її батьків, а також брати до уваги ті наслідки, які матимуть місце для дитини у разі прийняття відповідного рішення.

Таким чином, дослідивши надані органом опіки та піклування документи ("Особисту справу"), заслухавши свідків та сторін, враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про правомірність розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 13.12.2016 № 810 «Про визнання участі батька у вихованні дітей», у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В силу норми ч. 2 ст. 19 Конституції України посадові особи контролюючих органів зобовязані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у звязку із відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23 жовтня 2018 року.

Суддя Н.Г. Вєкуа