Справа № 362/2592/17
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 362/2592/17 Суддя (судді) першої інстанції: Брагіна О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.

суддів Федотова І.В.

Сорочко Є.О.

при секретарі Біднячук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 травня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, третя особа: Міністерство юстиції України про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Васильківської районної державної адміністрації Київської області в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, третя особа: Міністерство юстиції України, в якому просила зобов'язати Васильківську районну державну адміністрацію Київської області в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців здійснити державну реєстрацію юридичної особи публічного права - Дослідницької селищної територіальної громади смт. Дослідницьке Васильківського району Київської області.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 травня 2018 року задоволено частково.

Визнано протиправним рішення Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців про відмову у проведенні державної реєстрації Дослідницької селищної територіальної громади, як юридичної особи, оформлене листом від 13.05.2017 р. №60/14-06.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представником відповідача до суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скасувати постанову суду першої інстанції в повному обсязі та відмовити в задоволені позову.

У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Представник третьої особи не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.03.2016 р., на загальних зборах Дослідницької селищної територіальної громади був затверджений статут, який визначено її основним нормативно-правовим актом. Статут затверджений сесією Дослідницької селищної ради 05.04.2016 р., а 30.03.2017 р. зареєстрований Відділом державної реєстрації юридичних та фізичних осіб- підприємців, друкованих засобів масової інформації та легалізації громадських формувань ГТУЮ у Київській області.

19.04.2017 р., за рішенням сесії Дослідницької селищної ради до відповідача була подана заява про реєстрацію Дослідницької селищної територіальної громади як юридичної особи публічного права та пакет документів для проведення реєстраційних дій.

17.05.2017 р., на адресу голови Дослідницької селищної ради ОСОБА_3 надійшов лист відповідача від 13.05.2017 р. за вих. № 60/14-06, яким відмовлено у проведенні реєстрації з тих підстав, що: по-перше, стаття 140 Конституції України не передбачає реєстрацію таких громадських утворень чи інші формалізовані дії з їх легалізації; по-друге, чинним законодавством не встановлена для реєстрації така організаційно-правова форма як юридична особа публічного права.

Не погоджуючись з відмовою у проведенні реєстраційних, позивач звернулась до суду з вимогою про зобов'язання відповідача провести державну реєстрацію.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини підкреслив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, які б дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Отже дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі. Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. Дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013р. №21-87а13.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи документах, позивачкою у якості доказу надання для реєстрації відповідачу "пакету" документів подані незасвідчені копії заяви про державну реєстрацію, свідоцтво №5 про реєстрацію статуту Дослідницької селищної територіальної громади та, власне копія статуту.

Опис поданих для реєстрації документів з відповідною відміткою про їх надходження відсутній.

Статтею 26 Закону України №755, передбачено перелік дій, які повинен вчинити державний реєстратор за відсутності підстав для залишення документів, які подані для проведення державної реєстрації юридичної особи, без розгляду, зокрема, зобов'язаний перевірити ці документи на відсутність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації юридичної особи, які передбачені частиною першою статті 27 цього Закону.

Враховуючи викладені вище вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суд не може привласнювати собі функції органу відповідача та здійснювати його повноваження.

Крім того, з метою надання ефективного судового захисту суб'єкту звернення, для відновлення порушеного права територіальної громади та виключення можливості подальших протиправних рішень, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про задоволення позову в частині визнання протиправним рішення відповідача, оформлене листом від 13.05.2017 р. №60/14-06 про відмову у проведенні державної реєстрації Дослідницької селищної територіальної громади.

Таким чином, в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду зазначеної справи в суді апеляційної інстанції апелянтом не доведено, що при постановленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції здійснив порушення норм матеріального чи процесуального права, або неповною мірою з'ясував обставини, що мають значення для її вирішення.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 05 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді І.В. Федотов

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 01 листопада 2018 року.