Справа № 807/2178/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2018 року м. Ужгород№ 807/2178/16
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Симканич Ю.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача ОСОБА_2;

представника позивача ОСОБА_3;

представника відповідача ОСОБА_4;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Закарпатської митниці ДФС про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Андріканич Крістіна Іванівна (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатської митниці ДФС (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що на підставі заяви від 12.11.2016 року її було звільнено з посади державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці ДФС, згідно наказу від 16.11.2016 року №1112-о. Однак, позивач наголошувала, що в поданій заяві від 12.11.2016 рок про звільнення її з посади за угодою сторін нею не було зазначено дати звільнення, а тому у відповідача були відсутні підстави звільнення згідно п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Також, позивач зазначала, що відповідачем було звільнено її з посади під час перебування на лікарняному.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, з мотивів викладених у запереченні на позовну заяву та наданих письмових поясненнях, вказавши на наступне. Позивачем було подано заяву від 12.11.2016 року про звільнення її за угодою сторін. На підтвердження досягнення домовленості між позивачем та відповідачем щодо дати звільнення, представником відповідача було надано до суду заяву від 12.11.2016 року згідно якої позивачем було зазначено дату припинення трудового договору з 17.11.2016 року. Також, представник відповідача наголошував, що оскільки чинним законодавством України не встановлено конкретної форми досягнення згоди щодо дати звільнення за угодою сторін, а тому факт відсутності заперечень та зауважень позивача 24.11.2016 року, під час ознайомлення її з наказом про звільнення та видачі трудової книжки, свідчить про досягнення домовленості між позивачем та відповідачем щодо дати її звільнення. Представник відповідача зазначав, що диспозиція п. 1 ст. 36 КЗпП України не містить умови зазначення в заяві про припинення трудового договору за угодою сторін конкретної дати звільнення. А тому, згода сторін щодо дати припинення трудового договору була зафіксована в наказі про звільнення, з яким позивач ознайомилася без будь-яких заперечень.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач з 29.12.2012 року працювала в Чопській митниці, згідно наказу Державної митної служби України №3044к від 24.12.2012 року (а.с. 11-12).

24.12.2015 року позивачеві було присвоєно спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 4 рангу.

Однак, наказом відповідача від 16.11.2016 року №1112-о позивача було звільнено з посади державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці ДФС з 17.11.2016 року за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, п. 3. ч. 1 ст. 83 та ст. 86 Закону України "Про державну службу" (а.с. 7).

Оскаржуваний наказ відповідача від 16.11.2016 року №1112-о був винесений на підставі заяви позивача.

Як встановлено судом в ході судового розгляду даної адміністративної справи та не заперечувалося сторонами, 12.11.2016 року позивачем було написано та подано до відповідача заяву про звільнення її із займаної посади за угодою сторін.

Надаючи правову оцінку заяві позивача від 12.11.2016 року про звільнення її із займаної посади за угодою сторін суд зазначає наступне.

Так, позивачем було подано до суду заяву від 12.11.2016 року про звільнення її із займаної посади за угодою сторін, однак в даній заяві позивачем не вказано дати звільнення з посади. (а.с. 14). Також, позивач наголошувала, що в заяві від 12.11.2016 року про звільнення її із займаної посади за угодою сторін вона не писала дату звільнення.

Натомість, представником відповідача було подано до суду заяву від 12.11.2016 року згідно якої позивач просила звільнити її за угодою сторін з 17.11.2016 року (а.с. 28).

Відповідно до вимог статті 81 КАС України (в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії), представником позивача було подано до суду заяву про призначення судової почеркознавчої експертизи заяви позивача від 12.11.2016 року (а.с. 43-44).

Ухвалою суду від 17.05.2017 року (а.с. 59-60) було призначено по даній справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання:

- чи виконаний в поданій для експертизи заяві ОСОБА_2 про звільнення від 12.11.2016 року фрагмент рукописного тексту «з 17.11.2016» ОСОБА_2 ?

- чи виконаний в поданій для експертизи заяві ОСОБА_2 про звільнення від 12.11.2016 року фрагмент рукописного тексту «з 17.11.2016» з наслідуванням почерку ОСОБА_2 ?".

Згідно ухвали суду від 17.05.2017 року проведення експертизи доручено Закарпатському науково - дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

04.09.2018 року на адресу суду від Закарпатського науково - дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта від 28.08.2018 року за результатами судової почеркознавчої експертизи (а.с. 128-139).

Відповідно до Висновку експерта від 28.08.2018 року № 4/258, проведення судової експертизи доручено завідувачу сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень Закарпатського НДЕКЦ МВС України Шкрюбі Сергію Михайловичу (а.с. 133-139).

Згідно Висновку експерта від 28.08.2018 року № 4/258 зазначено: 1) Питання щодо встановлення виконання букви "з" у фрагменті рукописного цифрового тексту "... з 17.11.2016" у заяві про звільнення від 12.11.2016 року не вирішувалося, у зв'язку з малою кількістю буквених записів. Цифровий рукописний текст "... 17.11.2016" у заяві про звільнення від 12.11.2016 року виконаний не громадянкою ОСОБА_2, а іншою особою; 2) Фрагмент рукописно цифрового тексту "... 17.11.2016" у заяві про звільнення від 12.11.2016 року виконаний звичним почерком без ознак його виконання під впливом збиваючих факторів (спроба наслідування і. т.п.) (а.с. 139).

У відповідності до ст. 108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

На підставі вище викладено, з врахуванням Висновку експерта від 28.08.2018 року №4/258, суд приходить висновку, щопозивачем не було зазначено дати звільнення у поданій заяві від 12.11.2016 року про звільнення із займаної посади за угодою сторін.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Згідно ч. 1 ст. 86 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

У відповідності до ч. 2 ст. 86 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Отже, з аналізу вище вказаних правових норм вбачається, що звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку, можливе за взаємною домовленістю сторін або у строк визначений службовцем у поданій ним заяві.

Згідно пп. 18.1 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992 року зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, суд приходить висновку, що основними умовами припинення трудового договору на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення договору та строк, з якого договір припиняється.

Враховуючи те, що в заяві від 12.11.2016 року позивачем не зазначено дати звільнення, суд приходить висновку, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто взаємної домовленості з основних умов угоди про припинення трудового договору на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, а саме: щодо дати звільнення.

Таким чином, відповідачем в односторонньому порядку, без досягнення взаємної домовленості з позивачем (докази протилежного відповідачем не були надані) було визначено дату звільнення позивача саме з 17.11.2016 року.

Суд відхиляє твердження представника позивача про те, що підтвердженням згоди позивача щодо дати звільнення саме з 17.11.2016 року є відсутність заперечень під час ознайомлення її з наказом про звільнення від 16.11.2016 року №1112-о та отримання нею трудової книжки. Так, суд констатує, що взаємна домовленість між сторонами щодо істотних умов звільнення, зокрема щодо дати звільнення, повинна бути досягнута до винесення суб'єктом владних повноважень наказу про звільнення, а не після винесення такого із визначенням дати звільнення в односторонньому порядку.

У відповідності до ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Разом з тим, в якості доказу досягнення домовленості між сторонами щодо дати звільнення, відповідачем було надано до суду заяву від 12.11.2016 року в якій дата звільнення - 17.11.2016 року була виконана не позивачем, а іншою особою, що підтверджується Висновком експерта від 28.08.2018 року № 4/258. У зв'язку з чим, надана відповідачем заява від 12.11.2016 року із зазначенням дати звільнення "... 17.11.2016 року" є неналежним та недостовірним доказом досягнення домовленості між сторонами.

Враховуючи вище викладене, посилання представника відповідача на те, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди на звільнення за угодою сторін, суд вважає безпідставним, оскільки відсутність узгодження дати звільнення позбавляло права відповідача на звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03 липня 2018 року по справі №822/6322/15 (адміністративне провадження №К/9901/9582/18).

Також, в період з 16.11.2016 року по 21.11.2016 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДД №189946. Отже, наказ від 16.11.2016 року №1112-о про звільнення було винесено відповідачем під час перебування позивача на лікарняному.

Згідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийняття ним наказу від 16.11.2016 року №1112-о про звільнення позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Представником відповідача було надано до суду Довідку про середню заробітну плату від 24.10.2018 року №07-70-05/39-1160, згідно якої заробітна плата позивача за вересень 2016 року складала 1702,52 грн., за жовтень 2016 року складала 2482,74 грн., а також зазначено, щосередньомісячна заробітна плата становить 3242,91 грн.

Однак, з урахуванням суми заробітної плати за вересень-жовтень 2016 року, зазначеної у Довідці від 24.10.2018 року №07-70-05/39-1160, суд приходить висновку, що визначена відповідачем середньомісячна заробітнаплата в сумі 3242,91 грн. не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", у зв'язку з наступним.

Середня місячна заробітна позивача, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують місяцю звільнення з роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", складає: 2092,63 грн. (із розрахунку згідно Довідки відповідача від 24.10.2018 року №07-70-05/39-1160), а саме: за вересень 2016 року - 1702,52 грн., за жовтень 2016 року - 2482,74 грн. (4185,26 грн. (1702,52 грн. + 2482,74 грн.) / 2 місяці).

Якщо є розрахунковий період і виплати за цей період, то саме вони беруть участь у розрахунку середньої зарплати.

Отже, середньомісячна заробітна плата позивача, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують місяцю звільнення з роботи, складає 2092,63 грн.

Позивача звільнено з роботи згідно наказу від 16.11.2016 року, а поновлено на роботі рішенням суду від 30.10.2018 року.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України позивачеві необхідно виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік.

Отже, сума грошового забезпечення, яка підлягає відшкодуванню позивачеві за час вимушеного прогулу (в межах суми стягнення за один рік) становить 25111,56 грн. (2092,63 грн. (середньомісячна заробітна плата) Х 12 місяців).

При цьому, відповідно до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на займаній на час звільнення посаді державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2092,63 грн. підлягає негайному виконанню.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, позовні вимоги підтверджено належними та допустимими доказами.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Закарпатської митниці ДФС (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 20, ) - задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 20, ) від 16.11.2016 року №1112-о «Про звільнення ОСОБА_2.»

3. Поновити ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на займаній на час звільнення посаді державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці ДФС з 18.11.2016 року.

4. Зобов'язати Закарпатську митницю ДФС (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 20, ) виплатити ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.11.2016 року (в межах стягнення за один рік) в сумі 25111,56 (двадцять п'ять тисяч сто одинадцять гривень п'ятдесят шість копійок) грн. з відрахуванням податків та зборів.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на займаній на час звільнення посаді державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці ДФС та стягнення на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2092,63 (дві тисячі дев'яносто дві гривні шістдесят три копійки) грн. підлягає до негайного виконання.

6. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається у відповідності до вимог п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано суддею 01.11.2018 року.