Справа № 0640/4558/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2018 року м. Житомир справа № 0640/4558/18

категорія 10.2.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Овруцького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання зарахувати стаж роботи,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:

- визнати дії Овруцького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області протиправними щодо не зарахування стажу роботи в хмелерадгоспі "Старосільський" з 02.09.1982 по 28.02.1987 та скасувати рішення управління від 04.06.2018 №1816/02-2 ;

- зобов'язати Овруцьке обєднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати стаж роботи за період з 02.09.1982 по 28.02.1987 з 04.06.2018.

В обґрунтування позову зазначила, що отримавши необхідну кількість страхового стажу, звернулася до відповідача із відповідною заявою про призначення пільгової пенсії, так як є потерпілою від аварії на ЧАЕС, надавши всі необхідні документи. Однак, отримала письмову відповідь, згідно якої відповідач відмовив у зарахуванні трудового стажу роботи в хмелерадгоспі "Старосільський" з 02.09.1982 по 28.02.1987 у зв'язку з тим, що трудова книжка БТ-І №3126915 заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58. Позивач вважає такі дії відповідача необґрунтованими та безпідставними, оскільки вона має необхідну кількість стажу для призначення пільгової пенсії, що підтверджується необхідними документами, насамперед - трудовою книжкою.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 05.10.2018 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи та зобов'язано Овруцьке обєднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надати належним чином завірені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1.

Від Овруцького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшли до суду копії матеріалів пенсійної справи, які було отримано Житомирським окружним адміністративним судом 22.10.2018, однак наданні відповідачем до суду копій матеріалів пенсійної справи не завірені належним чином.

Розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження відповідно до вимог ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність наступних обставин.

ОСОБА_1 є потерпілою від аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням серії В-П №771987 від 26.02.2008 громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Позивач у червні 2018 року звернулась до Овруцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з заявою про призначення пільгової пенсії.

Листом №1816/02.2 від 04.06.2018 Овруцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило ОСОБА_1 про відмову у зарахуванні трудового стажу роботи в хмелерадгоспі "Старосільський" з 02.09.1982 по 28.02.1987 у зв'язку з тим, що трудова книжка БТ-І №3126915 заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, а саме запис про звільнення з 28.02.1987 згідно наказу від 08.03.1987 №34-к в трудовій книжці БТ-І №3126915 завірений печаткою з не чітким відбитком (а.с. 13).

Вважаючи, що їй протиправно відмовлено у призначенні пільгової пенсії, позивач звернулася до суду для захисту порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058 (далі - Закон №1058) визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за № 1788-XII (далі - Закону №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Пунктом 2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796 передбачено, що право на пенсію у повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорії 1,2,3,4 за умови стажу роботи для жінок не менше як 15 років.

Обчислення трудового стажу проводиться відповідно до норм Закону України від 05.11.1991 №1788 "Про пенсійне забезпечення" та постанови КМУ від 12.08.1993 №637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній".

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі а інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відмовлено у зарахуванні трудового стажу за період з 02.09.1982 по 28.02.1987 в хмелерадгоспіі "Старосільський" з тієї підстави, що запис про звільнення з 28.02.1987 згідно наказу від 08.03.1987 №34-к в трудовій книжці БТ-І №3126915 завірений печаткою з не чітким відбитком, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Судом досліджено наявну в матеріалах адміністративної справи копію трудової книжки позивача та встановлено, що в ній міститься запис від 02.09.1982 про прийняття на роботу бухгалтером в радгосп "Старосільський" та запис про звільнення з роботи 28.02.1987. На обох записах проставлено печатки, зазначено документ, на підставі якого внесено запис, його номер та дата. Суд відмічає, що датою внесення запису про звільнення позивача та проставлення печатки у трудовій книжці є 1982 та 1987 роки, що не гарантує збереженість чіткого відбитку печатки.

Водночас, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості зарахування спірного періоду роботи ОСОБА_1 до страхового стажу.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 провадження № К/9901/1298/17.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено у зарахуванні позивачу стажу роботи в хмелерадгоспі "Старосільський" 02.09.1982 по 28.02.1987.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення відповідача від 04.06.2018 №1816/02-2, суд зазначає, що це не є рішення суб'єкта владних повноважень в розумінні п. 19 ч.1 ст. 4 КАС України, а є лише листом-відповіддю на звернення позивача, тому ця вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у сумі 704,80 грн. відповідно до квитанції №0.0..1 .

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, а відповідачем відзиву на позов не було надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Овруцького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.Михайла Грушевського,2а, смт.Лугини, Лугинський район, Житомирська область,11301, ) щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 (вул.Шевченка,19, с.Старосілля, Лугинський район, Житомирська область, 11330, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) стажу роботи з 02.09.1982 по 28.02.1987.

Зобов'язати Овруцьке обєднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 (вул.Шевченка,19, с.Старосілля, Лугинський район, Житомирська область, 11330, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) стаж роботи з 02.09.1982 по 28.02.1987.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Овруцького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.Михайла Грушевського,2а, смт.Лугини, Лугинський район, Житомирська область, 11301, ) на користь ОСОБА_1 (вул.Шевченка,19, с.Старосілля, Лугинський район, Житомирська область, 11330, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 02.11.2018.

Суддя О.В. Лавренчук