Справа № 2040/7778/18
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 р. справа № 2040/7778/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Лук'янчук О.І.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1,61002) до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (вул. Гольдбергівська, буд. 15,м. Харків,61140) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова від 31.01.2018 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_2 на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ;

- зобов'язати Слобожанське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова (код за ) призначити та виплачувати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) пенсію за вислугою років на підставі п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 31.10.2017 року, зарахувавши до спеціального стажу за вислугою років періоди з 20.01.2003 по 29.09.2003, з 02.07.2007 по 12.10.2007, з 01.11.2007 по 15.04.2008.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що звернулась до відповідача із заявою про призначення пільгової пенсії відповідно до пп. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки вона працювала на посадах, які віднесені до переліку посад працівників закладів охорони здоров'я, які мають право на пенсію за вислугу років. Однак, в порушення вимог чинного законодавства, рішенням від 31.01.2018 року відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії відповідно до пп. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки до спеціального стажу за вислугою років не зараховано періоди, коли ОСОБА_2 працювала фармацевтом в ТОВ фірма «Стиль», ТОВ «Фірма «Легко ЛТД» та ФОП ОСОБА_3 Так, зі змісту вказаного рішення відповідача вбачається, що спеціальний стаж позивача, зарахований управлінням пенсійного фонду, складає 25 років 1 місяць 18 днів, всупереч фактичного стажу - 26 років 6 місяців 18 днів. Позивач вважає, що відповідачем неправомірно не зараховано періоди роботи ОСОБА_2 в ТОВ фірма «Стиль», ТОВ «Фірма «Легко ЛТД» та ФОП ОСОБА_3, оскільки дані суб'єкти господарювання відносяться до закладів охорони здоров'я. В обґрунтування своїх доводів також зазначають, що дані суб'єкти господарювання належать до закладів охорони здоров'я визначається сукупністю наступних критеріїв: забезпечення медичного обслуговування населення; в них були в наявності дозвільні документи на провадження певного виду господарської діяльності - ліцензій; професійна діяльність виконувалась компетентними працівниками.

Представник відповідача через канцелярію суду відзив на позов (вх. № 01-26/49456 від 26.09.2018 року), в якому Слобожанське об'єднане управління ПФУ м. Харкова проти позову заперечує в повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що при розгляді поданих документів встановлено відсутність необхідного стажу для призначення пенсії за п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За документами, наявними в відповідній пенсійній справі, вбачається, що загальний трудовий стаж ОСОБА_2 складає 34 роки 10 місців 13 днів, із них за вислугою років 25 років 1 місяць 18 днів. Так, представник відповідача як на підставу неврахування до спеціального стажу періоди роботи позивача в ТОВ фірма «Стиль», ТОВ «Фірма «Легко ЛТД» посилається на те, що в копіях трудової книжки працівника зроблено дописи «в аптеку», що було відсутнє в оригіналі трудової книжки ОСОБА_2 З приводу не врахування періоду роботи позивача в ФОП ОСОБА_3 до спеціального стажу, то представник відповідача посилається на ненадання ОСОБА_2 трудового договору та ліцензії ФОП ОСОБА_3, з огляду на просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 25.10.2018 року представник позивача підтримав свою правову позицію.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, у своєму відзиві на позов просив розглянути справу без його участі.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, з 20.01.2003 року по 29.09.2003 року ОСОБА_2 працювала фармацевтом у ТОВ Фірма «Стиль» (записи №№ 15-16), з 02.07. 2007 року по 12.10.2007 року працювала фармацевтом в аптеці ТОВ «Фірма»Леко ЛТД» (записи №№ 17-18), з 01.11.2007 року по 15.04.2008 року працювала фармацевтом у аптеці ФОП ОСОБА_3 (записи №№ 21-22), що підтверджується даними трудової книжки позивача (а.с. 25-30).

Відповідно, ОСОБА_2 має трудовий стаж - 26 років 6 місяців 18 днів.

31.10.2017 року ОСОБА_2 звернулась до Слобожанського об'єднаного управління ПФУ м. Харкова із заявою про призначення пенсії за віком (за вислугу років), як працівнику охорони здоров'я.

Рішенням Управління від 31.01.2018 р. ОСОБА_2 було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв'язку із відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, з огляду на те, що періоди роботи з 20.01.2003 року по 29.09.2003 року (фармацевт у ТОВ Фірма «Стиль», з 02.07. 2007 року по 12.10.2007 року (фармацевт в аптеці ТОВ «Фірма»Леко ЛТД»), з 01.11.2007 року по 15.04.2008 року (фармацевт у аптеці ФОП ОСОБА_3) не підлягають включенню до спеціального стажу, оскільки у трудовій книжці містяться незавірені дописи «в аптеку», а щодо ФОП ОСОБА_3 заявником не надано трудовий договір та ліцензію, де вказано місце провадження діяльності.

Отже, на думку відповідача, за документами, наявними у відповідній пенсійній справі, спеціальний стаж позивача складає 25 років 1 місяць 18 днів. До спеціального стажу зараховано періоди роботи: з 02.08.1982 року по 03.11.1985 року; з 04.12.1986 року по 06.10.1987 року; з 26.10.1987 року по 31.03.1992 року; з 26.02.1998 року по 17.01.2003 року; з 30.09.2003 року по 11.06.2007 року; з 01.10.2009 року по 02.10.2017 року.

Зазначені обставини зумовили позивача звернутись із означеним позовом до суду.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України суд зазначає наступне.

Спірні відносини щодо призначення пенсії за вислугою років регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, Порядком акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765.

Відповідно положень ст.ст. 51, 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що надає право на пенсію за віком.

Згідно Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність в неї спеціального стажу, який складав 26 років 6 місяців 18 днів, на підтвердження чого до матеріалів справи надано копію трудової книжки, ліцензію Державної служби лікарських засобів і виробів медичного призначення серії АВ № 083832, видана ТОВ «Фірма»Легко ЛТД», лист Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 19.07.2018 року № 6399-1.1.1/2.0/17-18, в якому зазначено, що ТОВ Фірмі «Стиль» видавалась ліцензія на провадження господарської діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами серії АА № 011502 терміном дії з 30.11.2000 року по 30.11.2003 року, зокрема за місцем провадження діяльності, ліцензію ТОВ Фірма «Стиль№ серії АА № 011502, лист Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 19.07.2018 року № 6401-1.1.1/2.0/17-18, в якому зазначено, що ФОП ОСОБА_3 видавалась ліценція на провадження господарської діяльності з роздрібної діяльності лікарськими засобами серії АБ № 116802 терміном дії з 16.12.2004 року по 10.04.2009 року, трудовий договір від 01.11.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідно до якого працівник (ОСОБА_2) зобов'язаний виконувати обов'язки фармацевта аптеки (а.с. 25-39).

З огляду на зазначене, позивач вважає, що має право на отримання пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Суд вважає за доцільне зазначити, що пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено дві необхідних передумови для призначення пенсії за вислугою років, а саме: 1) наявності у особи спеціального стажу, який, в контексті даної спірної ситуації складає не менше 26 років 6 місяців, та 2) досягненні особою 55 річного віку.

Згідно з Переліком до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях. Разом з тим відповідно до примітки 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Визначення аптечного закладу наведено в статті 16 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2801-ХІІ), згідно з якою безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Відповідно до частини другої цієї статті заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Згідно з пунктом 2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я.

Таким чином, аптека офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Згідно з Переліком до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях. Разом з тим відповідно до примітки 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Перша акредитація закладу проводиться через два роки від початку провадження діяльності. Наступні акредитації проводяться кожні три роки.

У випадку тимчасового припинення діяльності акредитованим закладом на строк понад один рік його наступна акредитація проводиться через два роки з моменту поновлення діяльності у сфері охорони здоров'я.

Акредитацію закладів, крім фармацевтичних (аптечних) закладів, проводить Головна акредитаційна комісія, а акредитацію фармацевтичних (аптечних) закладів - Головна комісія з акредитації фармацевтичних (аптечних) закладів, що утворюються при МОЗ (далі - головні акредитаційні комісії), та акредитаційні комісії, що утворюються при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділах охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - акредитаційні комісії).

Головна комісія з акредитації фармацевтичних (аптечних) закладів при МОЗ проводить акредитацію фармацевтичних (аптечних) закладів усіх форм власності

Для проходження акредитації заклад подає заяву про проведення акредитації та документи згідно з переліком обов'язкових документів, що додаються до заяви про проведення акредитації закладу охорони здоров'я, а саме: копія положення (статуту) закладу, засвідчена в установленому законодавством порядку; копія ліцензії (копії ліцензій за наявності) на провадження господарської діяльності з медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами; копії документів, що підтверджують право користування приміщенням та обладнанням, необхідним для надання медичної допомоги, засвідчені в установленому законодавством порядку; затверджена структура закладу; звіт про медичні кадри (за формою, затвердженою МОЗ); висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи, виданий за місцем провадження діяльності, про відповідність закладу, крім фармацевтичних (аптечних) закладів, вимогам санітарних норм і правил; звіт закладу про лікувальну роботу та/або фармацевтичну діяльність, проведену за останні три роки, а у разі першої акредитації - за останні два роки (за формою, затвердженою МОЗ, відповідно до типу закладу); аналіз діяльності закладу щодо якості медичної допомоги та/або фармацевтичної діяльності та критерії її оцінки; копія свідоцтва про атестацію клініко-діагностичної та/або контрольно-аналітичних та інших вимірювальних лабораторій (у разі їх наявності у структурі закладу); копії раніше виданих акредитаційних сертифікатів, якщо такі видавалися.

Відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія у двомісячний строк з дня подання закладом заяви про проведення акредитації здійснює розгляд поданих закладом документів на предмет їх відповідності переліку, визначеному цим Порядком, та формує експертні групи для проведення оцінки відповідності закладу стандартам акредитації (далі - експертна оцінка).

Стандарти акредитації закладів затверджуються МОЗ.

Результати проведеної експертної оцінки вносяться до експертного висновку про відповідність закладу стандартам акредитації (далі - експертний висновок), в якому зазначаються пропозиції щодо акредитації закладу та присвоєння останньому на підставі затверджених МОЗ критеріїв акредитації відповідної акредитаційної категорії (друга, перша, вища) або відмови в акредитації.

На підставі розгляду поданих закладом документів, експертних висновків відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія у місячний строк приймає рішення або про акредитацію закладу та присвоєння закладу певної акредитаційної категорії (друга, перша, вища), або про відмову в акредитації, або про необхідність проведення у місячний строк повторної експертної оцінки.

Відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія протягом 10 робочих днів інформує заклад про прийняте рішення. Рішення головних акредитаційних комісій затверджуються наказом МОЗ. Рішення акредитаційних комісій після погодження з Головною акредитаційною комісією при МОЗ затверджуються наказами Міністерства охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

У разі прийняття рішення про присвоєння закладу певної акредитаційної категорії відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія безоплатно видає йому акредитаційний сертифікат. В акредитаційному сертифікаті зазначається найменування акредитаційної комісії, що його видала, акредитаційна категорія, назва закладу, адреса (адреси) закладу, строк дії, дата та номер рішення про акредитацію закладу, реєстраційний номер та дата видачі. Акредитаційний сертифікат підлягає постійному зберіганню у закладі.

Акредитовані заклади вносяться до реєстру акредитованих закладів, що ведеться МОЗ.

Таким чином, аптека офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Суд зазначає, що перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік №909).

У розділі 2 «Охорона здоров'я» цього Переліку № 909 визначено, що робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів дає право на пенсію за вислугу років. При цьому серед найменувань закладів і установ зазначено не тільки аптеки, а й аптечні кіоски, аптечні магазини, але не зауважено, що вони мають бути обов'язково акредитованими. Крім того, у примітці 2 до Переліку № 909 установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Визначення поняття «заклад охорони здоров'я» міститься у статті 3 Закону № 2108-XII, згідно з якою - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Аптечний кіоск - це структурний підрозділ аптеки, основним завданням якого є забезпечення населення лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі готовими лікарськими засобами, які відпускаються без рецептів лікаря (пункт 2 Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року № 1570).

У чинній редакції частини п'ятої статті 16 Закону № 2108-XII (зі змінами, внесеними законами України від 9 квітня 2015 року № 326-VІІІ, від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII) наразі установлено добровільне проходження закладами охорони здоров'я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов'язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

Установлений частиною першою статті 19 Закону України від 4 квітня 1996 року №123/96-ВР «Про лікарські засоби» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядок торгівлі лікарськими засобами, як і наведене в статті 3 Закону №2108-XII визначення поняття «заклад охорони здоров'я», також пов'язує здійснення оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами на території України підприємствами, установами, організаціями та ФОП виключно з отриманням ліцензії, яка має видаватися в порядку, встановленому законодавством, а не з отриманням ще й акредитаційного сертифіката.

При цьому в частині другій статті 19 вказаного Закону підставою для видачі зазначеної ліцензії визначалося наявність матеріально-технічної бази, кваліфікованого персоналу, відповідність яких установленим вимогам та заявленим у поданих заявником документах для одержання ліцензії характеристикам підлягає обов'язковій перевірці перед видачею ліцензії у межах строків, передбачених для видачі ліцензії, за місцем провадження діяльності органом ліцензування або його територіальними підрозділами у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Проходження першої акредитації закладу охорони здоров'я (офіційного визнання наявності у нього для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам) Порядком акредитації, чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося лише через два роки від початку провадження діяльності у цій сфері.

Отже, на підставі системного аналізу вищенаведених норм законодавства України можна зробити висновок, що особи, які працювали на посадах фармацевтів в аптечних кіосках, належних ФОП, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

До зазначених висновків прийшла Велика палата Верховного Суду у Постанові по справі № 492/446/15-а від 29.08.2018 року, яка зазначила, що на працівника аптечного закладу не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров'я, оскільки контроль за додержанням аптечними закладами правил здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами, у тому числі в питаннях проходження акредитації, покладався чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України від 6 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об'єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, пункт 48).

У рішенні від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06) ЄСПЛ з посиланням на свою попередню практику зазначив, що стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями. Застосування статті 14 Конвенції необов'язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією. Необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили «до сфери застосування» однієї або більше статей Конвенції (пункт 39 вказаного рішення).

Таким чином, заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати пункт 40 зазначеного рішення).

Якщо в державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41 вказаного рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважає застосовною до ситуації позивачки статтю 14 Конвенції у зв'язку зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, ґрунтувався на приписах статті 16 Закону № 2108-XII та пункту 2 Порядку акредитації, відповідно до яких аптека офіційно набувала статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Проте, як уже було зазначено вище, Законом України від 9 квітня 2015 року № 326-VIII «Про внесення зміни до статті 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я», що набрав чинності 14 травня 2015 року та введений у дію 13 червня 2015 року, статтю 16 Закону № 2108-XII доповнено положенням про те, що аптечні заклади не підлягають обов'язковій акредитації. Акредитація таких закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

На виконання цього Закону Кабінетом Міністрів України постановою від 11 листопада 2015 року № 921 внесені зміни до абзацу першого пункту 2 Порядку акредитації, вказавши, що акредитації підлягають усі заклади охорони здоров'я незалежно від форми власності, крім аптечних, акредитація яких може здійснюватися на добровільних засадах.

Відтак, з 13 червня 2015 року законодавство України покращило становище для всіх осіб, які працюють в аптечних закладах на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, незалежно від наявності державної акредитації такого закладу, і з цього дня стаж роботи на відповідних посадах зараховується до спеціального стажу, необхідного для призначення такої пенсії.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що не зарахування позивачу до спеціального стажу періоду її роботи з 20.01.2003 року по 29.09.2003 року на посаді фармацевта у ТОВ Фірма «Стиль», з 02.07. 2007 року по 12.10.2007 року на посаді фармацевта в аптеці ТОВ «Фірма»Леко ЛТД», з 01.11.2007 року по 15.04.2008 року на посаді фармацевта у аптеці ФОП ОСОБА_3 до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, навіть за відсутності у вказаних суб'єктів господарювання державної акредитації, і зарахування іншим особам до такого спеціального стажу періоду їх роботи в аптечних закладах, які з 13 червня 2015 року не мають державної акредитації, буде виявом дискримінаційного ставлення держави до осіб, які перебувають у подібній ситуації.

Об'єктивного та розумного обґрунтування різниці у ставленні до цих людей з огляду на вищевказані зміни до законодавства, що по суті покращили становище позивачки й інших осіб, які до 13 червня 2015 року працювали у неакредитованих аптечних закладах, немає. А наслідком такого різного поводження є порушення заборони дискримінації у зв'язку з реалізацією права на мирне володіння майном - призначеною пенсією за вислугу років.

Беручи до уваги вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що є підстави відступити від викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13 правового висновку, про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Водночас, суд зазначає, що як вбачається з відзиву відповідача та на позов та змісту оскаржуваного рішення від 31.01.2018 року єдиними підставами для відмови у зарахуванні вищезазначених періодів роботи ОСОБА_2 у ТОВ Фірма «Стиль» та в аптеці ТОВ «Фірма»Леко ЛТД» до спеціального стажу відповідачем визначено те, що в копіях трудової книжки ОСОБА_2 зроблено не завірений допис «в аптеки», який, як вважає відповідач, відсутній в оригіналі трудової книжки.

У судовому засіданні був оглянутий оригінал трудової книжки ОСОБА_2 та встановлено його повну достовірність із копіями трудової книжки позивача, а тому вказана позиція відповідача судом до уваги не приймається.

Щодо твердження позивача про неможливість зарахування до спеціального стажу позивача, період роботи з 01.11.2007 року по 15.04.2008 року на посаді фармацевта у аптеці ФОП ОСОБА_3, з огляду на відсутність трудового договору та ліцензії, то вказані обставини спростовуються наданими позивачем доказами.

Будь-яких інших обставин, які слугували підставою для відмови у зарахування ОСОБА_2 періодів роботи роботи з 20.01.2003 року по 29.09.2003 року на посаді фармацевта у ТОВ Фірма «Стиль», з 02.07. 2007 року по 12.10.2007 року на посаді фармацевта в аптеці ТОВ «Фірма»Леко ЛТД», з 01.11.2007 року по 15.04.2008 року на посаді фармацевта у аптеці ФОП ОСОБА_3 до пільгового стажу у розумінні пп. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» матеріали справи не містять, а відповідачем, на якого покладено тягар доказування правомірності прийнятого спірного рішення, також не надано.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані стороною позивача по справі, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова від 31.01.2018 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_2 на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ.

Зобов'язати Слобожанське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова (код за ) призначити та виплачувати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) пенсію за вислугою років на підставі п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 31.10.2017 року, зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років періоди роботи ОСОБА_2 з 20.01.2003 по 29.09.2003, з 02.07.2007 по 12.10.2007, з 01.11.2007 по 15.04.2008.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1,61002, код НОМЕР_1) сплачену суму судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (вул. Гольдбергівська, буд. 15,м. Харків,61140, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29 жовтня 2018 року.

Суддя Горшкова О.О.