Справа № 826/12636/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 жовтня 2018 року № 826/12636/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити певні дії

представники позивача - ОСОБА_2;

сторін: відповідача - ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) (надалі - позивач або ОСОБА_1 або Заявник) подав на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 32, ідентифікаційний код - 26345558) (далі - відповідач або Департамент або Суб'єкт видачі містобудівних умов та обмежень), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень, оформлене листом затвердженим наказом № 355 від 27.04.2018;

- зобов'язати Департамент надати ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва садового будинку на АДРЕСА_2

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 15.08.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі; судом ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 11.09.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 11.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судове засідання на 02.10.2018; витребувано у Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином завірену копію наказу № 355 від 27.04.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2018 повторно витребувано у Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином завірену копію наказу № 355 від 27.04.2018.

У судовому засіданні 02.10.2018 судом оголошено перерву на 16.10.2018.

16.10.2018 в судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов. Мотивуючи позовні вимоги вказав, що рішення Департаменту про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень, оформлене листом затвердженим наказом № 355 від 27.04.2018 (по тексту - Рішення або Спірне рішення або Оскаржуване рішення) є протиправним і підлягає скасуванню, що, як наслідок, та за наведених в позові обґрунтувань, є підставою для зобов'язання Департаменту надати ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва садового будинку на АДРЕСА_2

Представник відповідача в судове засідання не прибув, причин неявки не повідомив.

Разом з тим, у поданому до суду відзиві на позовну заяву, доводи по якому представником відповідача - ОСОБА_4 оголошено в судовому засіданні 02.10.2018, стверджується, що викладені у позові доводи є необґрунтованими, а відтак відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 16.10.2018 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження.

З приводу заявленого клопотання, суд відмічає, що не зважаючи на належне повідомлення про час та місце розгляду справи відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, з урахуванням чого адміністративна справа, відповідно до ч. 3 ст. 194 та ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (в рішенні - КАС України), розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належать земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_2), НОМЕР_3 (кадастровий номер НОМЕР_4), АДРЕСА_4 (кадастровий номер НОМЕР_5),НОМЕР_6 (кадастровий номер НОМЕР_7) у Солом'янському районі м. Києва (Земельна ділянка 1, 2, 3, 4, разом - Земельні ділянки), що підтверджується договорами купівлі-продажу реєстр. №№: 1707, 1708, 1706, 1705 відповідно та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

16.04.2018 Заявник, відповідно до статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», звернувся до Департаменту із заявою, в якій просив надати містобудівні умови і обмеження для забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, 6 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5

У своєму листі б/н б/д відповідач повідомив позивача про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об'єкта будівництва садового будинку на АДРЕСА_4, 6 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 у зв'язку з: відсутністю доступної інформації про основні параметри об'єкта будівництва у містобудівному розрахунку для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень для проектування. Відповідна відмова затверджена наказом № 355 від 27.04.2018 Департаменту.

Раніше, 05.03.2018 Заявник, відповідно до статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», звернувся до Департаменту із заявою, в якій просив надати містобудівні умови і обмеження для забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, 6 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5

Листом б/н б/д, який затверджений наказом № 220 від 15.03.2018, Департаментом відмовлено Заявнику у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об'єкта будівництва садового будинку на АДРЕСА_4,НОМЕР_8 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 у зв'язку з:

- поданням неповного пакету документів, який визначено ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме відсутністю витягів із Державного земельного кадастру (на всі земельні ділянки);

- відсутністю доступної інформації про основні параметри об'єкта будівництва у містобудівному розрахунку для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень з урахуванням вимог ДБН 360-92**.

20.03.2018 ОСОБА_1 подав на ім'я заступника директора Департаменту - ОСОБА_5 лист б/н цієї ж дати, у якому просив надати роз'яснення щодо конкретної невідповідності наданого Заявником містобудівного розрахунку вимогам ДБН 360-92* та якої саме інформації про основні параметри об'єкта будівництва не вистачає для прийняття Департаментом рішення про надання містобудівних умов та обмежень.

05.04.2018 на адресу ОСОБА_1 від Департаменту надійшов лист № 055-4698, зі змісту мотивувальної частини якого випливає повідомлення, що Департамент не надає деталізованих письмових роз'яснень щодо порядку розробки містобудівних розрахунків для отримання містобудівних умов та обмежень для проектування об'єкта будівництва.

Позивач зазначає, що доданий Заявником до заяви містобудівний розрахунок містить в собі доступну та стислу інформацію про основні параметри об'єкта будівництва, як це передбачено ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Втім, як відмічає позивач, ні Спірне рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень, ні відповідь Департаменту № 055-4698 від 05.04.2018 не містять в собі обґрунтувань з приводу того, в чому конкретно полягає невідповідність поданого Заявником містобудівного розрахунку вимогам законодавства та якої саме інформації про основні параметри об'єкта будівництва у містобудівному розрахунку не вистачало для прийняття Департаментом рішення про надання містобудівних умов та обмежень. В той час як ОСОБА_1, по-перше, додано до заяви про видачу містобудівних умов та обмежень всі документи, передбачені ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». По-друге, у наданому містобудівному розрахунку міститься доступна та стисла інформація про основні параметри об'єкта будівництва, як це передбачено ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». По-третє, ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не містить такої підстави для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування як відсутність доступної інформації про основні параметри об'єкта будівництва у містобудівному розрахунку для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень для проектування. По-четверте, Заявник вжив всіх залежних від нього заходів для з'ясування у Департаменту, якої саме інформації про основні параметри об'єкта будівництва у містобудівному розрахунку не вистачає для прийняття ним рішення про надання містобудівних умов та обмежень.

Дане, паралельно з викладеними твердженнями, що у межах спірних правовідносин відповідачем не доведено існування законодавчих підстав для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень для проектування, стало підставами для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав.

З викладеними позивачем доводами відповідач не погоджується та у своєму відзиві відзначив, що за результатами розгляду заяви від 16.04.2017 із доданими документами, Департаментом підготовлено мотивовану відмову у наданні містобудівних умов і обмежень для проектування об'єкта будівництва садового будинку на АДРЕСА_4, 6 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5» у зв'язку із відсутністю доступної інформації про основні параметри об'єкта будівництва у містобудівному розрахунку для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень для проектування. Окрім того, за переконанням відповідача, позовна вимога щодо зобов'язання Департаменту видати Заявнику містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить із такого.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в подальшому альтернативно - Закон), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

За ч.ч. 1-3 ст. 29 Закону, розміщеної в розділі ІV «Регулювання забудови територій», основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об'єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

З вказаних приписів ст. 29 Закону вбачається про порядок отримання фізичною особою містобудівних умов та обмежень для проектування об'єкта будівництва, які надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, перелік документів до якої для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним. Так, для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви окрім: копії документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; копії документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; витягу із Державного земельного кадастру, замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника. До останнього з перелічених документів ставляться певні вимоги, зокрема, містобудівний розрахунок: а) складається у довільній формі б) з доступною та в) стислою інформацією про основні параметри об'єкта будівництва.

З матеріалів справи видно, що до заяви від 16.04.2018, як, між іншим, і до заяви від 05.03.2018, ОСОБА_1 було долучено, серед інших документів, містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об'єкта будівництва.

Зі змісту наявного в матеріалах справи містобудівного розрахунку щодо розміщення об'єкта: «Будівництво садового будинку по АДРЕСА_4, НОМЕР_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5» видно, що він складається з чотирьох основних частин, з яких перша частина містить наступні розділи, зокрема: 1. Аналіз існуючого стану забудови, ділянки; 2. Аналіз існуючої містобудівної документації; 3. Історична довідка; 4. Аналіз Інженерно-будівельних умов, екологічного стану і умов території; 5. Інженерна інфраструктура; 6. Аналіз існуючого транспортного забезпечення; 7. Аналіз гранично допустимої висотності об'єкта; 8. Техніко-економічні показники об'єкту, що передбачається; 9. Розрахунок щільності населення; 10. Розрахунок щодо умов та обмежень забудови земельної ділянки; 11. Інсоляційний розрахунок, другий розділ - «Графічна частина», четвертий розділ - «Ескіз намірів, щодо будівництва садового будинку на АДРЕСА_6, АДРЕСА_4,АДРЕСА_7. Містобудівний розрахунок розроблений ТОВ «НДПІ «Зодчий».

Тобто, долучений Заявником до заяв від 05.03.2018 та від 16.04.2018 відповідний містобудівний розрахунок за змістом є таким, що складений у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об'єкта будівництва: «Будівництво садового будинку по АДРЕСА_4, 6 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5», а відтак долучений містобудівний розрахунок поданий у відповідності до вимог абз. 6 ч. 3 ст. 29 Закону.

Варто також відмітити, що виходячи з переліку доданих ОСОБА_1 до заяви від 16.04.2018 документів, визначених згідно п.п. 1-4 ч. 3 ст. 29 Закону, слідує висновок про подання Заявником документів в обсязі, визначеному вказаними положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином варто зазначити про дотримання ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст. 29 Закону в питанні долучення Заявником до заяви документів, необхідних для одержання містобудівних умов та обмежень для проектування об'єкта будівництва: «Будівництво садового будинку по АДРЕСА_4, 6 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5».

Згідно ч. 4 ст. 29 Закону, підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання (абз. 5 ч. 4 ст. 29 Закону).

Нормою ч. 4 ст. 29 Закону визначається чіткий перелік підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень. При цьому, у випадку відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, уповноважений орган містобудування та архітектури направляє замовнику листа з обґрунтуванням підстав такої відмови.

Дослідивши зміст Рішення, убачається, що визначаючи підставу для відмови Заявнику у наданні містобудівних умов та обмежень Департамент посилається на п. 1 ч. 4 ст. 29 Закону, яка охоплює таку підставу для відмови як «неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень». В обґрунтування підстави для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень Суб'єктом видачі містобудівних умов та обмежень зазначено: «Відсутність доступної інформації про основні параметри об'єкта будівництва у містобудівному розрахунку для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень для проектування».

Виходячи з зазначених обґрунтувань підстави для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, слід звернути увагу, що відштовхуючись від змісту диспозиції п. 1 ч. 4 ст. 29 Закону, наводячи обґрунтування підстави для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень пов'язаної із неподанням замовником визначених частиною третьою статті 29 Закону документів, уповноваженим органом містобудування та архітектури варто обґрунтувати, які саме документи необхідні замовнику для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд акцентує, що враховуючи долучення Заявником до заяви від 16.04.2018 для одержання містобудівних умов та обмежень для проектування об'єкта будівництва: «Будівництво садового будинку по АДРЕСА_4, 6 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5» містобудівного розрахунку, який складений у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об'єкта будівництва: «Будівництво садового будинку по АДРЕСА_4, НОМЕР_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5», за висновками суду, невмотивованим є посилання Департаментом на п. 1 ч. 4 ст. 29 Закону, як на підставу для відмови ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень, оскільки Суб'єктом видачі містобудівних умов та обмежень чітко не визначено, в площині посилання на п. 1 ч. 4 ст. 29 Закону, які саме документи необхідні для прийняття останнім рішення про надання містобудівних умов та обмежень та неподані Заявником всупереч ч. 3 ст. 29 Закону.

З огляду на викладене, відмова відповідача у наданні позивачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, НОМЕР_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_8 є необґрунтованою, що, відповідно, свідчить і про невідповідність Спірного рішення вимогам абз. 5 ч. 4 ст. 29 Закону.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що Департамент протиправно відмовив ОСОБА_1 у наданні Заявнику містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, НОМЕР_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5

За ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 статті 5 КАС України встановлено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Судовим рішенням Європейського Суду з прав людини від 20.01.2012 у справі Рисовський проти України Європейський Суд зауважив, що державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд зауважує, що за своєю правовою природою повноваження щодо прийняття рішення про надання позитивного чи негативного висновку про погодження проекту землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційними повноваженнями розуміються повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб'єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Правова позиція щодо дискреційних повноважень також викладена Верховним Судом в постанові від 08.05.2018 у справі № 823/1581/17 (адміністративне провадження № К/9901/46639/18).

Принагідно слід зауважити, що позивач правомірно очікував на отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, НОМЕР_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 Проте, через створені перешкоди адміністративним органом, позивач позбавлений можливості реалізувати такі права.

Таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування Оспорюваного рішення.

Визначаючись щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати позивачу містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва садового будинку на АДРЕСА_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_10, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Відсутність рішення відповідача про надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, НОМЕР_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_11» перешкоджає позивачу у реалізації його прав на отримання таких містобудівних умов та обмежень в порядку, передбаченому Законом.

Застосовуючи принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини суд враховує положення викладені в рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olson v Sweden) від 24.03.1988, в якому зазначено, що Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави. Таким чином, запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна дія чи бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (дивитися рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, пункт 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthers v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

З огляду на те, що правові підстави для відмови позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, АДРЕСА_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_8 відсутні, суд вважає вмотивованою позовну вимогу позивача про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Поряд з цим судом додатково акцентується, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Виходячи з обставин справи, враховуючи наведені концептуальні позиції Європейського суду з прав людини в питанні «відновлення порушеного права шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення», суд зазначає, що задоволення вимоги про зобов'язання відповідача вчинити певні дії є належним способом відновлення порушеного права позивача, який є ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність відповідача.

Окремо суд зауважує, що в даному випадку відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права, ніж зобов'язати відповідача прийняти законне рішення, враховуючи, що у межах спірних правовідносин останнім не доведено існування підстав для відмови позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки об'єкту «Будівництво садового будинку на АДРЕСА_4, НОМЕР_9 та АДРЕСА_3, АДРЕСА_5

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідач не довів правомірності свого Рішення.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу учасника справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких умов, судові витрати, здійснені позивачем, стягуються відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 241- 246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень, оформлене листом затвердженим наказом № 355 від 27.04.2018.

3. Зобов'язати Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 32, ідентифікаційний код - 26345558) надати ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва садового будинку на АДРЕСА_2

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 32, ідентифікаційний код - 26345558) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 60 копійок).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко