Справа № 812/1660/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року справа №812/1660/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сіваченка І.В.,

суддів Блохіна А.А., Шишова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року (повне судове рішення складено 27 липня 2018 року в м. Сєвєродонецьку) в справі № 812/1660/18 (головуючий в 1 інстанції Ірметова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі - відповідач, Управління, пенсійний орган) про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку відповідача та отримує пенсію за віком на загальних підставах. 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про переведення на пенсію державного службовця. Рішенням № 8/02-20 від 15.03.2018 позивачу відмовлено в переведенні на пенсію згідно із Законом України «Про державну службу», оскільки він не відповідає основному критерію, за яким визначається можливість зарахування того чи іншого періоду роботи до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, а саме встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

У зв'язку з чим, просив суд визнати протиправним рішення Управління про відмову в переведенні з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII та зобов'язати зарахувати до стажу державної служби 6 років 2 місяці 4 дні, тобто період роботи з 23.05.2005 по 11.11.2010 та з 17.10.2011 по 23.07.2012 на посадах в органах місцевого самоврядування та призначити пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» (т. 1 а.с. 4-7).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» оскільки станом на 30.04.2016 стаж його роботи на відповідних посадах складає більше 10 років, він має достатній страховий стаж та досяг певного віку (т. 2 а.с. 32-36).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, пенсія призначена за віком, термін дії довічно (т. 1 а.с. 9).

01 лютого 2018 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про перехід на інший вид пенсії (т. 1 а.с. 227), розглянувши яку відповідач листом від 15.03.2018 № 8/02-20 повідомив про відсутність в позивача права на отримання пенсії за нормами Закону України «Про державну службу» через відсутність 10 років стажу роботи на відповідних посадах (т. 1 а.с. 17).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Спірне питання полягає у наявності підстав для переведення позивача на пенсію за віком згідно з пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015, з урахуванням стажу роботи на посадах в органах місцевого самоврядування та на посадах державного службовця.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу», який діяв до 30.04.2016, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз зазначеної норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Тобто до 01.05.2016, дата набрання чинності Закону України «Про державну службу» № 889-VIII право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 відповідно до ст. 90 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких, у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», чинного до 01.05.2016.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу», чинного до 01.05.2016, та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, який є чинним на день звернення ОСОБА_1 до УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області із заявою про перехід на інший вид пенсії, передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», чинного до 01.05.2016, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону України «Про державну службу», чинного до 01.05.2016, передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи суд першої інстанції дійшов висновку, що до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, можна зарахувати роботу у періоди з 23.05.2005 по 11.11.2010, з 17.10.2011 по 23.07.2012, з 24.07.2012 по теперішній час. Проте в сукупності цей стаж є меншим за встановлений п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції із наведеними висновками не погоджується та зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а також ч. 2 ст.74 КАС України, за якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Підпунктом 2.1. Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII регламентовано, що із набранням чинності цим законом (01 травня 2016 року) визнається такими, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктом 10 Розділу ХІ Закону № 889-VIII визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

До набрання чинності Закону № 889-VIII правовий статус, права, обов'язки, гарантії тощо цієї категорії службовців регламентувались Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII).

Між сторонами відсутній спір, що на час звернення до пенсійного органу із заявою про переведення на пенсію відповідно до Законів № 889-VIII та № 3723-XII позивач працював на посаді державної служби, начальником управління праці та соціального захисту населення Станично-Луганського районної державної адміністрації, має загальний страховий стаж у необхідному розмірі та досяг відповідного віку, 62 роки.

Отже визначальним питанням в межах спірних правовідносин є, чи мав ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Частиною сьомою ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в редакції, чинній станом до 01.05.2016, регламентовано, що пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

В розумінні наведеної норми для визначення права на отримання пенсії державного службовця підлягає врахуванню і стаж роботи в органах місцевого самоврядування, і на державній службі.

Наявною в матеріалах справи копією трудової книжки НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 10-15) підтверджено, що позивач з 23.05.2005 по 11.11.2010 та з 17.10.2011 по 23.07.2012 працював на посадах в органах місцевого самоврядування, а з 24.07.2012 по теперішній час - на посаді державної служби. Таким чином, ці періоди підлягають сукупному врахуванню при визначенні права на отримання пенсії за п. 10 Розділу ХІ Закону № 889-VIII, що разом складає 10 років 0 місяців 05 днів:

- за 2005 рік - з 23.05.2005 по 31.12.2005 - 0 років 07 місяців 09 днів;

- за 2006 рік - з 01.01.2006 по 31.12.2006 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2007 рік - з 01.01.2007 по 31.12.2007 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2008 рік - з 01.01.2008 по 31.12.2008 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2009 рік - з 01.01.2009 по 31.12.2009 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2010 рік - з 01.01.2010 по 11.11.2010 - 0 років 10 місяців 11 днів;

- за 2011 рік - з 17.10.2011 по 31.12.2011 - 0 років 02 місяці 15 днів;

- за 2012 рік - з 01.01.2012 по 31.12.2012 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2013 рік - з 01.01.2013 по 31.12.2013 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2014 рік - з 01.01.2014 по 31.12.2014 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2015 рік - з 01.01.2015 по 31.12.2015 - 1 рік 00 місяців 00 днів;

- за 2015 рік - з 01.01.2016 по 30.04.2016 - 0 років 04 місяці 0 днів.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має менше 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи.

Судом враховано, що відповідно до листа пенсійного органу від 15.03.2018 № 8/02-20 період роботи позивача з 24.07.2012 підлягає зарахуванню до стажу державної служби. Отже, в судовому порядку підлягають зарахуванню до такого стажу саме визначені позивачем періоди роботи на посадах в органах місцевого самоврядування. Тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими.

Що стосується вимоги про визнання протиправним рішення Управління про відмову в переведенні з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII колегія суддів встановила, що така відмова викладена в листі від 15.03.2018 № 8/02-20, проте чинне законодавство не містить переліку вимог, за якими такий лист не можна вважати рішенням суб'єкта владних повноважень. Тому і ця позовна вимога підлягає задоволенню.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, враховуючи, що відмова в переведенні позивача на пенсію держслужбовця є наслідком відмови в зарахуванні до відповідного стажу періодів роботи з 23.05.2005 по 11.11.2010 та з 17.10.2011 по 23.07.2012, яка в свою чергу визнана судом протиправною, належним способом захисту порушеного права особи є також зобов'язання Управління призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до Законів № 889-VIII та № 3723-XII.

При цьому це не є втручанням в дискреційні повноваження пенсійного органу з огляду на наступне.

Положеннями ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судовий захист прав та інтересів особи від порушень з боку суб'єкта владних повноважень має бути ефективним. Задля цього ключовим є встановлення правильного способу захисту такого права з урахуванням принципу невтручання у дискреційні повноваження відповідного суб'єкта.

В юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати «дискреційні повноваження», користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Враховуючи відповідність позивача всім вимогам, встановленим для реалізації права на отримання пенсії державного службовця, в Управління відсутнє повноваження відмовляти в призначенні такої пенсії.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення.

Главою 8 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано процесуальні питання, пов'язані зі сплатою судового збору та розподілом судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір за звернення з адміністративним позовом та з апеляційною скаргою в повному обсязі. Отже ці судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області.

Керуючись статтями 23, 33, 139, 195, 292, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року в справі № 812/1660/18 - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про відмову в переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби періоди роботи з 23.05.2005 по 11.11.2010 та з 17.10.2011 по 23.07.2012 на посадах в органах місцевого самоврядування.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію згідно із п. 10 Розділу ХІ Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII та ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII з дати звернення, з 01 лютого 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 1762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні).

Повне судове рішення - 30 жовтня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов