Справа № 2040/7871/18
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"01" листопада 2018 р. № 2040/7871/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Попова А.О.

представник позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 Абдуллах (61139, АДРЕСА_1)
до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24)
про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 Абдуллах, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

1. Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 року № 320-18;

2. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Абдуллах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що 17.09.2018 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №69 від 17.09.2018 року про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому вдруге відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018р. № 320-18.

Позивач з зазначеним рішенням Державної міграційної служби України від 23.08.2018 року № 320-18 не погоджується, вважає його незаконним та таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання з'явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі зазначивши, що рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018р. № 320-18 є законним та таким, що винесено в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_3 Абдуллах, є громадянином ОСОБА_4, та 28.03.2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2016 року № 410-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

З метою оскарження зазначеного рішення позивач звернувся з позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного від 22.12.2016 року по справі №820/5024/16 задоволено адміністративний позов громадянина ОСОБА_4, ОСОБА_3 Абдуллах, до Державної міграційної служби України, третя особа - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про касування рішення та зобов'язання вчинити певні дії. Скасувано рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 року № 410-16. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Абдуллах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2017 року апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а постанову ХОАС від 22.12.2016 залишено без змін.

Також судом встановлено, що 17.09.2018 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №69 від 17.09.2018 року про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»позивачу вдруге було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 року № 320-18.

Не погоджуючись із таким рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 2 ст. 6 Конституції України встановлює норму, відповідно до якої органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частина 2 ст. 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень тау спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 р.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Частина 5 ст.10 Закону передбачає, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_4, за віросповіданням мусульманин-суніт, мешканець міста Рамаді (провінція Анбар). У 2005 році приїхав з Ірак до України з метою навчання. Спочатку позивач навчався у Донецькому національному медичному університеті, де закінчив підготовчий факультет та перший курс. Потім позивач перевівся до Луганського державного медичного університету.

В Іраку активно діють шиїтські військові та терористичні угрупування (зокрема «Армія Махді», «Бадра»), які переслідують та вбивають сунітів. Так під час останнього візиту позивача до Іраку були вбиті сусіди позивача, які їхали з Рамаді до Багдаду.

У серпні-вересні 2010 року позивач їздив в Ірак, щоб обміняти паспорт. Для цього ОСОБА_3 Абдуллах потрібно було поїхати з міста Рамаді до Багдаду. У Багдаді невідомі особи у поліцейській формі зупинили машину в якій їхав позивач. Побачивши у документах, що позивач з Рамаді (у цьомі місті проживають переважно суніти) він був затриманий вказаними особами. 26.10.2010р. позивач повернувся на навчання до України.

Через проблеми з навчанням у 2012 року позивача було виключено з Луганського державного медичного університету. Повертатися до Іраку позивач не хотів бо мав побоювання стати жертвою переслідувань з боку шиїтських угрупувань та прагнув поновити навчання в університеті.

Також під час розгляду справи судом було встановлено, що у січні 2014 року терористичне угрупування «Ісламська держава» вперше захопили місто позивача- Рамаді. Після цього місто кілька разів переходило від терористів до урядових військ. Будинок родини позивача був зруйнований. Батьки та брати позивача були змушені тікати з міста. Під час останньої розмови позивача батьками йому стало відомо, що вони перебувають у таборі для біженців де були відсутні вода та електроенергія.

Після початку війни на сході України позивач був вирішив переїхати з Луганська до Харкова. На залізничному вокзалі Луганська невідомі люди у військовій формі забрали паспорт позивача та вимагали 500 доларів США за його повернення. У звязку з відсутністю зазначеної суми коштів позивач залишився без документів.

Також судом було встановлено, що внаслідок атак терористів гине велика кількість мирного населення. Держава не може забезпечити безпеку, оскільки терористичні угрупування мають велику свободу дій в Іраку. Шиїти переслідують сунітів, а суніти шиїтів. Дуже багато чоловіків сунітів піддається переслідуванню через їх віросповідання або місце де вони проживають. Війна в Іраку забирає тисячі життів, уряд не може забезпечити безпеку населення, кожний день вибухають будинки, школи, лікарні, ринки, машини. Терористи виганяють людей з їх власних будинків, викрадають людей, вимагаючи від батьків великі суми грошей, коли вони їх отримують то вбивають заручників.

Позивач можу повернутися до Іраку бо має побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою з боку шиїтів та різноманітних шиїтських військових, терористичних угрупувань, які вбивають чоловіків-сунітів (особливо тих, які походять з територій, які були окуповані «Ісламською державою») Також позивач боїться загинути внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Відповідно до ст. 10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем" або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючи з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до п.п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, стосовно особи, яка клопоче про отримання статусу біженця, загальний правовий принцип полягає у тому, що обов'язок надати докази лежить на особі, яка подає клопотання ... В більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїжджає у країну у бідуючому стані, часто навіть без документів. Таким чином, хоча обов'язок надавати докази лежить на заявнику, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально через складність зробити це в тій ситуації в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до п. 20 Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки і стандарти доказів в заявах біженців»: «Відносно доказів, заяви біженців відрізняються від кримінальних справ та цивільних позовів. Дуже важко довести суб'єктивні елементи, і рішення щодо правдоподібності як правило не ґрунтується на «голих» фактах. Суддя часто буде вимушений покладатися на усні твердження заявника і зробити оцінку у світлі об'єктивної ситуації в країні походження».

Суд зазначає, що суб'єктивна сторона побоювань позивача полягає у висловлених твердженнь позивача, щодо переслідувань, яких він може зазнати в Іраку з боку шиїтів через те, що він суніт та терористичних угрупувань через те, що він не бажає дотримуватись їхніх політичних та релігійних поглядів.

Об'єктивну сторону побоювань підтверджує інформація про країну походження позивача та документи надані до третьої особи.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме дослідження ситуації в країні походження позивача проводились відповідачем поверхнево та не об'єктивно та належним чином не вивчалась.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд вважає рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 р. № 320-18 прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги ОСОБА_3 Абдуллах правомірними, належним чином обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 Абдуллах (61139, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити в повному обсязі

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 року № 320-18.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Абдуллах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 02 листопада 2018 року.

Суддя Спірідонов М.О.