Справа № 800/540/16 (800/436/15)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2018 року

Київ

справа №800/540/16 (800/436/15)

адміністративне провадження №П/9901/340/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - судді Мороз Л.Л.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Гімона М.М., Кравчука В.М.

за участю:

секретаря судового засідання - Коцюрби В.М.,

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження адміністративну справу №800/540/16

за позовною заявою ОСОБА_2 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення від 17 листопада 2015 року №871/0/15-15 «Про внесення подання Президентові України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова Васильєвої О.О. з посади за порушення присяги», -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 подала до Вищого адміністративного суду України, як суду першої інстанції, позов, у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 17 листопада 2017 року № 871/0/15-15, яким вирішено внести подання Президентові України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова Васильєвої О.О. з посади за порушення присяги.

У позові зазначено, що оскаржуване рішення відповідач прийняв за результатами розгляду дисциплінарної справи, відкритої відносно неї за висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) від 22 квітня 2015 року № 25/2-15. У висновку ТСК вказувалось на допущені нею 20 лютого 2014 року порушення, а саме: проведення розгляду двох адміністративних справ відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про вчинення ними адміністративних правопорушень, передбачених статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), без дотримання вимог статей 251, 261, 281 КУпАП та без повернення протоколів про адміністративні правопорушення на дооформлення до органів внутрішніх справ (не вказано вимоги яких саме працівників міліції вони не виконали, відсутнє обґрунтування законності таких вимог, не зазначена адреса місця вчинення правопорушень); відсутність інших, окрім протоколів про адміністративні правопорушення та рапортів працівників міліції, доказів вчинення адміністративних правопорушень. Вища рада юстиції встановила, що судовий розгляд вказаних справ проведено 20 лютого 2014 року в нічний час.

ОСОБА_2 стверджує, що під час розгляду справ про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нею не було допущено порушень норм права, не вчинено жодних дій щодо дискредитації судової влади та дій, що порочать звання судді. В обґрунтування позову зазначає, що ТСК не вчинила дій, спрямованих на встановлення обставин, які б дозволяли стверджувати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були учасниками масових акцій протесту, що є обов'язковою підставою для проведення перевірки відносно судді суду загальної юрисдикції у відповідності до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні" від 8 квітня 2014 року № 1188-VІІ (далі - Закон № 1188-VІІ), і члени Вищої ради юстиції також не перевірили існування підстав для проведення перевірки та відкриття відносно неї дисциплінарного провадження, оскільки статтею 94 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що таке провадження здійснює Вища кваліфікаційна комісія суддів України. Вважає, що оскільки заяви ОСОБА_5 від 18 вересня 2014 року та заступника прокурора Харківської області Стратюка О.М. від 12 грудня 2014 року, що слугували підставою для проведення перевірки ТСК і відкриття дисциплінарного провадження Вищою радою юстиції, були подані до набрання чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIІІ (далі - Закон № 192-VIІІ), дисциплінарне провадження щодо неї повинно здійснюватись відповідно до Закону № 2453-VI (в редакції, що діяла на момент подачі відповідних заяв цими особами), а тому таке підлягає закриттю у зв'язку із закінченням строків застосування дисциплінарних стягнень. Позивач ОСОБА_2 відмічає, що рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження, а прийняті нею постанови від 20 лютого 2014 року про притягнення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності у встановленому законом порядку не оскаржені, не скасовані та є чинними, і органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді не наділені повноваженнями оцінювати законність судових рішень. Крім того, на думку позивача ОСОБА_2, Вища рада юстиції на засіданні 17 листопада 2015 року не встановила обставини, що можуть свідчити про допущення нею порушення присяги судді.

Враховуючи, що звернення ОСОБА_5 до ТСК носить анонімний характер та спрямоване на дискредитацію судді, то таке повинне тягнути застосування вимог пункту 58 Регламенту Вищої ради юстиції (затвердженого рішенням від 30 липня 2015 року №355/0/15-15, з подальшими змінами від 24 вересня 2015 року № 697/0/15-15) відповідно до якого, якщо скарга (звернення) є анонімними та/або не містить адреси заявника, ухвала про повернення разом зі скаргою (зверненням) залишається у Вищій раді юстиції. ОСОБА_2 вказує, що звернення до ТСК заступника прокурора Харківської області Стратюка О.М. не містить обставин та доказів порушення нею під час розгляду справ про адміністративні правопорушення норм процесуального законодавства та присяги судді, а також обставин щодо вчинення нею дій, що підривають довіру до судової системи та порочать звання судді. Відповідач не з'ясував чи зверталися ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за захистом своїх прав до прокуратури.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 - задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 17 листопада 2015 року №871/0/15-15 «Про внесення подання Президентові України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова Васильєвої О.О. з посади за порушення присяги».

Постановою Верховного Суду України від 20 вересня 2016 року частково задоволено заяву Вищої ради юстиції про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 29 лютого 2016 року Верховним Судом України; скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 29 лютого 2016 року, а справу передано на новий розгляд до цього ж суду.

У поданому відзиві на позовну заяву Вища рада правосуддя у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що рішення є законним та обґрунтованим.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, заслухавши учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 24 квітня 2012 року Указом Президента України № 286/2012 призначено на посаду судді Червонозаводського районного суду міста Харкова, 29 травня 2012 року вона склала присягу судді.

20 лютого 2014 року близько 01 години 45 хвилин до Червонозаводського районного суду міста Харкова надійшли адміністративні матеріали, два із яких автоматизованою системою були розподілені на суддю Васильєву О.О. для розгляду.

Прибувши по виклику після 02 години 20 лютого 2014 року до місця роботи, де на робочих місцях перебували голова Червонозаводського районного суду міста Харкова та заступник голови вказаного суду, позивач ОСОБА_2 отримала в своє провадження дві адміністративні справи №№ 646/1516/14-п та 646/1514/14-п, в котрих містились протоколи про адміністративні правопорушення, складені працівниками міліції відносно ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 185 КУпАП.

Цього ж дня суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова Васильєва О.О. розглянула вказані справи, ухвалила постанови про визнання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 винними у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 185 КУпАП, застосувала стягнення у вигляді арешту на 15 діб.

22 лютого 2014 року до Червонозаводського районного суду міста Харкова надійшли подання прокурора міста Харкова про звільнення від адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Посилаючись на статтю 4 Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII (далі - Закон № 743-VII), прокурор зазначив, що звільненню від адміністративної відповідальності підлягають особи, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, за вчинення в період з 21 листопада 2013 року по день набрання чинності цим Законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених КУпАП, за умови, що ці правопорушення пов'язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом. При цьому, прокурор не надав доказів того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 19 лютого 2014 року приблизно о 17 годині були учасниками мирного зібрання або масових акцій протесту.

В той же день, 22 лютого 2014 року, суддя Васильєва О.О. задовольнила подання прокурора міста Харкова та звільнила ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від відбування адміністративного арешту, призначеного постановами від 20 лютого 2014 року строком на 15 діб за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 185 КУпАП.

06 березня 2014 року суддею Васильєвою О.О. прийнято постанови про звільнення їх від адміністративної відповідальності за вчинені кожним із них 19 лютого 2014 року приблизно о 17 годині правопорушень, із закриттям провадження у справах. У постановах позивач зазначила, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не були учасниками мирного зібрання або масових акцій протесту, а діяння, за які вони притягнуті до адміністративної відповідальності, вчинені ними в період, зазначений у Законі № 743-VII.

06 жовтня 2015 року дисциплінарна секція Вищої ради юстиції, розглянувши дисциплінарну справу, відкриту відповідачем 10 вересня 2015 року за висновком ТСК від 22 квітня 2015 року № 25/2-15, рекомендувала Вищій раді юстиції відмовити у внесенні подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Червонозаводського районного суду міста Харкова за порушення присяги, вважаючи, що згаданий висновок ТСК за заявами ОСОБА_5 та заступника прокурора Харківської області Стратюка О.М. стосовно позивача слід направити до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України для проведення перевірки та вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Висновок дисциплінарної секції Вищої ради юстиції мотивовано тим, що:

- заявник ОСОБА_5 за зазначеною у його заяві до ТСК адресою не проживає, його особа не встановлена, на неодноразові виклики на засідання дисциплінарної секції Вищої ради юстиції не з'явився;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ТСК зі скаргами на неправомірні дії судді Васильєвої О.О. особисто не зверталися;

- з протоколів про адміністративні правопорушення вбачається, що в них містяться дані про місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення. Зокрема, зазначено, що 19 лютого 2014 року приблизно о 17 годині ОСОБА_7 не підкорився законним вимогам працівників міліції про припинення блокування виїзних воріт АВВУ та припинення порушення громадського порядку на площі Повстання, 3 у місті Харкові. Аналогічний текст міститься і у протоколі щодо ОСОБА_4;

- з рапортів від 19 лютого 2014 року лейтенантів міліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9, адресованих начальнику Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, вбачається, що під час охорони громадського порядку 19 лютого 2014 року близько 17 години поблизу будівлі АВВУ, розташованої за адресою: місто Харків, площа Повстання, 3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скоїли злісну непокору працівникам міліції, а саме: в зухвалій формі відмовились від обов'язкового виконання наполегливих, неодноразово повторених вимог працівників міліції, що свідчить про прояв явної неповаги до органів міліції, які охороняють громадський порядок. Вказані дії супроводжувались блокуванням виїзду з АВВУ;

- матеріали справ не містять клопотань ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виклик свідків, витребовування чи долучення доказів до матеріалів справ для підтвердження чи спростування факту вчинення правопорушень;

- у матеріалах адміністративної справи відносно ОСОБА_3 є доручення Харківського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 20 лютого 2014 року для здійснення представництва його інтересів, як особи, до якої застосовано адміністративне затримання та/або адміністративний арешт, та складання документів процесуального характеру адвокатом ОСОБА_10 з долученим свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю;

- судові засідання 20 лютого 2014 року було проведено з участю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які попередньо надали заяви про відмову від послуг захисників;

- при прийнятті постанов суддя районного суду посилалась на протоколи та рапорти працівників міліції, пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

- постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 185 КУпАП, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржувалися;

- фактично правопорушники відбули по дві доби адміністративного арешту;

- повідомлення секретаріату Вищої ради юстиції, адресовані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про проведення засідань дисциплінарної секції на 22 вересня та 6 жовтня 2015 року, повернулися за закінченням терміну зберігання;

- застосовані щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адміністративні стягнення не потягли для них тяжких наслідків;

- у висновку ТСК та доданих до нього матеріалах справи немає достатніх доказів, які б ставили під сумнів об'єктивність, неупередженість судді Васильєвої О.О. під час розгляду та прийняття судових рішень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та є підставою для її звільнення за порушення присяги, а вчинені нею дії вказують на порушення статті 33 КУпАП (не урахування особи порушника ОСОБА_3 при обранні виду адміністративного стягнення, який розкаявся у вчиненому правопорушенні, що відповідно до статті 35 КУпАП є обставиною, що пом'якшує відповідальність), та можуть свідчити про наявність у її діях ознак дисциплінарного проступку;

- протоколи судових засідань під час розгляду справ не велись, матеріали адміністративних справ та висновок ТСК не містили даних про розгляд цих справ суддею Васильєвою О.О. поза межами робочого часу чи в нічний час;

- суддя Васильєва О.О. позитивно характеризується.

На засіданні Вищої ради юстиції 05 листопада 2015 року, під час розгляду дисциплінарної справи щодо іншого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова, було встановлено, що ОСОБА_2 здійснювала розгляд адміністративних справ №№ 646/1516/14-п та 646/1514/14-п у нічний час доби, чим порушила Правила внутрішнього трудового розпорядку Червонозаводського районного суду міста Харкова, оприлюднені на офіційному веб-сайті цього суду.

Рішенням Вищої ради юстиції від 17 листопада 2015 року № 871/0/15-15 вирішено внести подання Президентові України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Червонозаводського районного суду міста Харкова за порушення присяги.

Приймаючи оскаржуване рішення, Вища рада юстиції (результати голосування: 14 - "за"; 0 - "проти") вказала на допущені 20 лютого 2014 року суддею Васильєвою О.О. порушення, а саме: розгляд справ про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у нічний час доби; не звернула увагу, що протоколи про адміністративні правопорушення не містили даних про особи працівників міліції і в них не вказано, які саме вимоги вони висували; не встановила дані, які характеризують особи порушників та обставини, що пом'якшують чи обтяжують їх відповідальність; не врахувала визнання ОСОБА_3 вини у вчиненому правопорушенні, що є пом'якшуючою обставиною.

Відповідач погодився з висновком ТСК про незабезпечення позивачем повного і всебічного дослідження всіх обставин у справах про адміністративні правопорушення, прийняття необґрунтованих судових рішень, дійшовши висновку, що допущені ОСОБА_2 порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності та неупередженості, сумлінності виконання нею своїх обов'язків та принижують авторитет судової влади. Вища рада юстиції визнала, що ці порушення свідчать про невиконання позивачем покладених на неї професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні в період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, сприяння нею поширенню суспільно небезпечних посягань на правосуддя, не забезпечення в межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і незалежності суддів, конституційних засад судочинства. З огляду на це, Вища рада юстиції погодилася з висновком ТСК від 22 квітня 2015 року про наявність в діях судді Червонозаводського районного суду міста Харкова Васильєвої О.О. ознак порушення присяги.

Визначальним у вирішенні цього спору є встановлення обставин щодо наявності в діях позивача ОСОБА_2 ознак порушення присяги судді.

Статтею 131 Конституції України (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення) передбачено, що в Україні діє ВРЮ, до відання якої належить: внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад, прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності, здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.

Згідно з частиною другою статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) порушенням суддею присяги визнавалося вчинення ним дій, в тому числі, що порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Частиною п'ятою статті 55 Закону №2453-VІ прописано, що суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Присяга судді вимагає від нього об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкорюючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді.

Як встановлено, під час розгляду справ №№ 646/1516/14-п та 646/1514/14-п суддя Васильєва О.О. виходила, зокрема, з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 власноруч написали заяви про відмову від захисників.

З цього приводу суд звертає увагу на таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону України від 2 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну вторинну правову допомогу мають особи, до яких застосовано адміністративне затримання.

Відповідно до статті 27 зазначеного Закону Кабінет Міністрів України своєю постановою від 28 грудня 2011 року №1363 затвердив Порядок інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання осіб (далі - Порядок інформування), пунктом 2 якого (у редакції, на час виникнення спірних відносин) встановлено, що негайно після фактичного затримання особи уповноважена службова особа суб'єкта подання інформації, яка здійснила затримання, повідомляє за допомогою телефонного, факсимільного зв'язку, електронної пошти або через комплексну інформаційно-аналітичну систему забезпечення надання безоплатної правової допомоги відповідному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з урахуванням вимог частини п'ятої статті 5 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» та статті 19 Закону України від 3 квітня 2003 року №661-IV «Про Державну прикордонну службу України» такі відомості: прізвище, ім'я, по батькові та дата народження затриманої особи (якщо вони відомі); час та підстави затримання особи; точна адреса місця для конфіденційного побачення адвоката із затриманою особою; найменування суб'єкта подання інформації, його поштова адреса, номери телефону та адреса електронної пошти; прізвище, ім'я, по батькові та посада особи, що передала повідомлення. Службова особа суб'єкта подання інформації, відповідальна за перебування затриманих, зобов'язана перевірити дотримання вимог цього Порядку та у разі нездійснення повідомлення про затримання здійснити його самостійно.

Пунктом 9 Порядку інформування передбачено, що відмова затриманої особи від адвоката, призначеного центром з надання допомоги, повинна бути здійснена такою особою в присутності цього адвоката у формі письмової заяви, копія якої надсилається адвокатом до центру з надання допомоги.

Проте, як встановлено, матеріали адміністративних справ не містять відомостей щодо надання зазначеним особам безоплатної правової допомоги відповідним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Зокрема, відсутні дані щодо виконання пункту 9 Порядку інформування.

Водночас, судом встановлено, що 20 лютого 2014 року було видано доручення № 558 для здійснення представництва інтересів особи, до якої застосовано адміністративне затримання та/або адміністративний арешт, та складення документів процесуального характеру.

Відповідно до вказаного доручення Харківський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначив ОСОБА_3 адвоката.

Вказані обставини вказують на те, що під час проваджень щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не забезпечено їх права на захист.

Суддя Васильєва О.О. визнала встановленим факт злісної непокори на підставі рапортів працівників міліції та протоколів про адміністративне правопорушення.

Також, під час розгляду справи стосовно ОСОБА_3 суддя Васильєва О.О. врахувала визнання ним вини у вчиненні правопорушення.

Як зазначено у заяві ОСОБА_3 від 20 лютого 2014 року, факт непокори він визнав, оскільки не встиг втекти від працівників міліції.

Як вбачається з постанови суду про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності, він пояснив, що проходив повз Академію внутрішніх військ України, де до нього підійшли працівники міліції, які були у форменому одязі. Відразу він почав тікати та висловлюватися нецензурною лайкою.

Тобто, зі змісту пояснень ОСОБА_3 не вбачається визнання ним вчинення дій, які становлять об'єктивну сторону правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, а саме злісна непокора законному розпорядженню або вимозі працівника міліції.

При цьому, в прийнятих постановах не була відображена об'єктивна сторона вчиненого правопорушення, тобто в чому саме полягала злісна непокора правопорушників законним вимогам працівників міліції, які конкретно дії були ними вчинені.

Наявні у справі докази були суперечливими та недостатніми для визнання вини ОСОБА_3

Це ж стосується й справи ОСОБА_11, який свою вину заперечував.

При цьому, в обох справах відсутні інші докази вини, які були б отримані не з одного джерела, а саме від працівників міліції; визнання вини ОСОБА_3 вчинено без адвоката, з порушенням пункту 9 Порядку інформування.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» зазначив, що з огляду на його усталену прецедентну практику, в силу суворості санкції (адміністративний арешт на 7 діб) справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично мало кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Зазначеною статтею Конвенції передбачено, що кожний має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: бути негайно і детально поінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику і допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення. Також відповідно до принципу 6 Рекомендацій № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, окрім сформульованих у Резолюції (77) 31 принципів справедливої адміністративної процедури, що звичайно застосовуються до адміністративних актів, слід керуватися такими особливими принципами:

особа, стосовно якої розглядається можливість застосування адміністративної санкції, попередньо інформується щодо фактів, які їй ставляться в вину;

вона має достатньо часу для підготовки свого захисту залежно від складності справи та суворості санкцій, що можуть бути застосовані;

вона або її представник інформується стосовно характеру доказів у справі, зібраних проти неї;

вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення про санкцію;

адміністративний акт про застосування санкцій містить мотиви, на яких вона ґрунтується.

Проте, у справах про притягнення до відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні також і докази в обґрунтування причин обрання найсуворішої санкції, що передбачена статтею 185 КУпАП, а саме арешту строком на 15 діб. При цьому, у справі щодо ОСОБА_3 зазначено про наявність обставини, яка пом'якшує відповідальність, а саме щирого каяття, однак це ніяк не вплинуло на суворість санкції.

Також, суд звертає на такі обставини.

Строки розгляду справ про адміністративні правопорушення встановлені статтею 277 КУпАП, за правилами частини другої якої справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 185 цього Кодексу, розглядаються протягом доби.

Згідно з протоколами про вчинення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 адміністративних правопорушень, передбачених статтею 185 КУпАП, цих осіб затримали 19 лютого 2014 року о 17 год., тобто суддя Васильєва О.О. мала добу на розгляд справ про адміністративні правопорушення щодо зазначених осіб.

Проте, на порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку Червонозаводського районного суду міста Харкова, оприлюднених на офіційному веб-сайті цього суду, позивач проводив засідання у нічний час доби.

Очевидна невідповідність дій ОСОБА_2 при ухваленні 20 лютого 2014 року рішень щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та застосування адміністративного стягнення у вигляді арешту строком на 15 діб кожному, складеній нею присязі, дали ВРЮ підстави розцінити дії позивача як порушення присяги судді та внести подання до Президента України про її звільнення.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не були учасниками масових акцій протесту, та доводи, що дисциплінарна відповідальність судді не може бути наслідком оцінки змісту її рішення, яке не скасовано судом вищої інстанції, не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для дисциплінарної відповідальності, окрім випадків умисного порушення прав людини і основоположних свобод.

Як установлено в оскаржуваному рішенні, суддя Васильєва О.О. 20 лютого 2014 року постановила рішення про визнання винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і призначила кожному з них адміністративне стягнення у вигляді арешту строком на 15 діб.

Разом із тим, постановами від 22 лютого 2014 року вказані особи звільнені від відбування адміністративного арешту відповідно до статей 1, 4 Закону № 743-VII. Таким чином, зазначеними судовими рішеннями суддя Васильєва О.О. фактично визнала ОСОБА_3 і ОСОБА_4 учасниками масових акцій протесту.

Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності, то положеннями Закону №2453-VI передбачалося, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення лише у виді догани (стаття 88). Це стягнення могло бути застосоване не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці (частина четверта статті 87).

12 лютого 2015 року був прийнятий Закон України №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі Закон № 192-VIII), яким з метою підвищення національних стандартів судоустрою і судочинства та забезпечення права на справедливий суд внесено системні зміни до законодавчих актів України, у тому числі Закону № 22/98-ВР, а Закон № 2453-VI викладено в новій редакції.

Пунктом 6 розділу І Закону №192-VIII були внесені зміни до Закону №22/98-ВР, зокрема, частина друга статті 32 цього Закону була викладена в редакції, згідно з якою провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Згідно зі статтею 96 Закону №2453-VI (в редакції Закону №192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

У частині першій статті 97 Закону №2453-VI міститься перелік видів дисциплінарних стягнень стосовно судді, одним із яких є висновок про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги. У частині другій цієї статті визначені умови, за яких такий висновок може бути прийнятий.

Згідно з пунктом 8 розділу ІІ Закону №192-VIII заяви і скарги, подані до набрання чинності цим Законом, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до Закону №2453-VI у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги), відкриття відповідного дисциплінарного провадження.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що до 27 лютого 2015 року, тобто дня набрання чинності змінами до Закону №22/98-ВР, внесеними Законом №192-VIII, національне законодавство не передбачало строку для здійснення провадження щодо звільнення судді з посади за порушення присяги, і лише з цієї дати відповідно до частини другої статті 32 зазначеного Закону було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Водночас такі правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону №2453-VI в редакції Закону №192-VIII, що набрали чинності з 28 березня 2015 року.

Отже, застосування положень частини другої статті 32 Закону №22/98-ВР після внесення до неї змін стало можливим лише після набрання чинності Законом № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII.

Стаття 32 Закону №22/98-ВР нерозривно пов'язана з розділом VI Закону №2453-VI і має застосовуватися у поєднанні з нормами, що регламентують підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, після набрання чинності Законом №2453-VI в редакції Закону № 192-VIII уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.

Виходячи з повноважень ВРЮ, визначених статтею 131 Конституції України та статтею 3 Закону №22/98-ВР, ВРЮ є єдиним в державі конституційним органом, до повноважень якого належить внесення подань про звільнення суддів з посад до органу, який призначив або обрав суддю. Так само Основним Законом - Конституцією України визначений перелік підстав звільнення суддів з посад, серед яких зазначено і звільнення суддів з посад у разі порушення суддею присяги (пункт 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України).

При прийнятті оскаржуваного рішення стосовно судді Васильєвої О.О. ВРЮ врахувала дані, що характеризують суддю. Водночас, з огляду на встановлені ВРЮ порушення законодавства, а також наслідки за результатами вчиненого діяння свідчать про необ'єктивний та упереджений розгляд справ щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_4, що порочить звання судді, а отже, є порушенням присяги і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної посади, що є пропорційним скоєному та виправданим з урахуванням часу, що минув з моменту прийняття ним рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відповідність оскаржуваного рішення критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами статті 139 КАС понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення від 17 листопада 2015 року №871/0/15-15 «Про внесення подання Президентові України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова Васильєвої О.О. з посади за порушення присяги».

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 31 жовтня 2018 року.

_______________________

_______________________

_______________________

_______________________

_______________________

Л.Л. Мороз

Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

В.М. Кравчук,

Судді Верховного Суду