Справа № 810/4729/18
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2018 року 810/4729/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправною відмову та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації щодо надання ОСОБА_1 статусу особи з інвалідність внаслідок війни;

- зобов'язати Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації прийняти рішення щодо надання ОСОБА_1 статусу особи з інвалідність внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та інвалідом другої групи, щодо якої встановлено причинний звязок захворювань з Чорнобильською катастрофою, що підтверджується відповідним посвідченням та довідкою МСЕК.

Як вказує позивач, під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС залучалась для виконання робіт, повязаних із забезпеченням заходів безпеки осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується трудовою книжкою, довідкою форми №122, маршрутним листом, які є відомостями щодо характеру, часу та місця виконуваних позивачем робіт з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Позивач вказує, що на підставі пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", 06.08.2018 звернулась до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення інваліда війни встановленого зразку.

Проте, листом від 28.08.2018 за вих. №7/4351 відповідач відмовив їй у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, посилаючись на відсутність законних підстав та підтверджуючих документів.

Позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є неправомірними, оскільки всі необхідні документи були надані позивачем, участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони та відповідно отримана група інвалідності підтверджується відповідними документами.

Крім цього, позивач звертала увагу на те, що за змістом нормативно-правових актів, чинних на час виникнення аварії на Чорнобильській АЕС, формування Цивільної оборони створювались саме з метою виконання робіт з ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Участь Цивільної оборони у виконанні завдань виробничого характеру у звичайному режимі роботи не передбачалась. Таким чином, громадяни, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

На думку позивача, факт залучення до складу формувань Цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу Цивільної оборони в обовязковому порядку зараховувалося все працездатне населення.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що застосування положень пункту 9 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та пояснювальної записки до проекту Закону про внесення змін при встановленні статусу інваліда війни на практиці виявило невизначеність формувань Цивільної оборони, приналежність до яких надає право особи на отримання статусу інваліда війни. Це спричинило чисельні звернення до органів праці та соціального захисту населення громадян, які були залученні в цей період до заходів Цивільної оборони.

Відповідач відмітив, що відповідно до законодавства колишнього СРСР заходи Цивільної оборони були обовязковими, а створення служб та формувань Цивільної оборони здійснювалось за територіально-виробничим принципом із зарахуванням до них максимальної кількості працездатного населення.

Так, відповідач посилається на лист Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 14.08.2006 №04-9492/281, відповідно до якого у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь особи, залучені до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей та виконували роботи у 30-кілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. Крім того, план Цивільної оборони в період аварії на ЧАЕС не вводився (не було відповідного доручення Уряду СРСР). Тому чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не поширюється на працівників, які залучалися для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС від інших міністерств та відомств, отже вони не можуть бути віднесені до числа осіб, на яких може бути поширено дію Закону.

Також відповідачем відмічено, що згідно поданих позивачем документів, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС як постраждалий 1 категорії, має 2 групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Як вказав відповідач, з метою врегулювання питання встановлення статусу інваліда війни особам, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, листом-розясненням від 25.05.2009 №631/0/15-09/014 Міністерство праці та соціальної політики України повідомило, що для встановлення громадянам статусу інваліда війни відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 12.05.1994 №302, визначено, що "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

У той же час, відповідачем зазначено, що неможливо достовірно підтвердити обставини прийняття участі формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а саме відсутність відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян.

Ознайомившись із відзивом відповідача на позовну заяву, позивач надала суду відповідь на відзив, в якому повідомила, що норма пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється на всі без виключення формування Цивільної оборони, у тому числі й ті, що створювались у складі підприємств, установ і організацій, що підтверджується розясненнями, викладеними в листах Міністерства юстиції України від 18.11.2010 №М-29426-24 та від 13.01.2011.

Крім цього, позивач звернула увагу, що лист Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 14.08.2006 №04-9492/281, на який посилається у відзиві на позовну заяву відповідач, скасований та відкликаний з місць застосування.

Також, позивач відмітила, що в обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на лист від 25.05.2009 №631/0/15-09/014 Міністерства праці та соціальної політики України. У той же час, з метою усунення порушень законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів, Міністерством юстиції України було направлено до Міністерства праці та соціальної політики України вимогу у формі листа від 18.11.2010 №М-29426-24 про вжиття заходів щодо відкликання з місць застосування та скасування листа від 25.05.2009 №631/0/15-09/014.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.09.2018 відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Частиною другою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через пятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії СО №829557, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 20 грудня 2001 року.

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 з 13.10.1980 по 15.11.1989 працювала на Чорнобильській АЕС.

Згідно аварійного маршрутного листа №1178, виданого ДСП "Чорнобильська АЕС", ОСОБА_1 приймала участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з червня 1986 року по грудень 1986 року як старший інженер відділу охорони праці та техніки безпеки Чорнобильської АЕС.

Згідно з експертним висновком Київської регіональної міжвідомчої експертної ради по встановленню причинного зв'язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС і їх професійного характеру від 22.11.1994 №23/94 за результатами розгляду звернення позивача та документації з питання зв'язку захворювання (інвалідності) з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, позивачу встановлено основний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст. з частими гіпертонічними кризами ІХС: стенокардія напруги ФК-ІІІ, атеросклероз аорти і вінцевих артерій, атеросклероз кардіосклероз НК-ІІ-А. Дисциркуляторна енцефалопатія. Дифузний зоб ІІІ ст. Хр. Гастродуоденіт. Висновок: захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії від 26.04.1995 серії 2-18 АЗ №148938, позивачу встановлено довічно другу групу інвалідності з 03 квітня 1995 року та зазначено причину інвалідності - захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

15 травня 1995 року Київська міська державна адміністрація видала позивачу безстрокове посвідчення громадянки, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія1) серії А №039050.

Крім цього, як вбачається з вкладки №084353 Х-10 до посвідчення громадянки, яка постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії А №039050, яка дійсна довічно, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Судом встановлено, що позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області із заявою про надання їй статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Листом від 28.08.2018 №7/4351 Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, розглянувши заяву позивача, повідомило, що відповідно до пункту 9 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу" до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією Чорнобильської катастрофи.

Згідно з розясненням Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу" не поширюється на осіб, які направлялись на виконання робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції, органами управління у справах Цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ і організацій. Соціальний захист зазначеної категорії осіб здійснюється відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

У вказаному листі від 28.08.2018 №7/4351 Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області зазначило, що статус інваліда війни встановлюється особам, залученим до складу формувань Цивільної оборони на підставі документів, які повинні містити інформацію про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчий документ по підприємству, установі про залучення осіб до складу зазначеного формування, усі відомості про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також довідки медико-соціальної експертної комісії про групу інвалідності та причину захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Також, у вказаному листі від 28.08.2018 №7/4351 Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області повідомило, що за наданими позивачем документами, Управління не може надати статус "Інваліда війни" із-за відсутності законних підстав та підтверджуючих документів.

Вважаючи відмову відповідача щодо надання позивачу статусу інваліда війни протиправною, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону №3551-XII Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом ОСОБА_2 України.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII, суд дійшов висновків про те, що вказана норма не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно з абз. 1 п. 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом першим пункту 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід" (абз. 3 п. 3 Положення №302).

Згідно з абз. 2 п. 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 10 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до п. 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 №90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і ОСОБА_2 міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника ОСОБА_2 оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському обєкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ОСОБА_2 народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх обєктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обовязковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Як встановлено судом, відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 з 13.10.1980 по 15.11.1989 працювала на Чорнобильській АЕС.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно із випискою з розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області №02 від 30.04.1986 (м. Чорнобиль) на виконання вказівок начальника Цивільної оборони ОСОБА_3 ОСОБА_2 Української СРСР зобовязано організувати всебічне забезпечення заходів Цивільної оборони, які проводяться; вести облік сил та засобів Цивільної оборони, а також начальникам обласних служб Цивільної оборони забезпечити проведення заходів цивільної оборони.

Відповідно до розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області №52 від 19.05.1986 (м. Київ) (виписка) у багатьох випадках прийняті рішення та розпорядження віддаються усно, не фіксуються документально, вимагає організувати суворий облік невоєнізованих формувань, які залучаються до робіт, у штабах ЦО міст та районів, вести списки особового складу формувань, які беруть участь у роботах.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 приймала участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з червня 1986 року по грудень 1986 року як старший інженер відділу охорони праці та техніки безпеки Чорнобильської АЕС, що підтверджується аварійним маршрутним листом №1178, виданим ДСП "Чорнобильська АЕС".

Згідно довідки Підприємства по Чорнобильській АЕС віл 15.04.1991, ОСОБА_1 за період роботи по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та ліквідації її наслідків з 26.04.1986 по 31.12.1988 отримала дозу зовнішнього опромінення у кількості 50 рад.

Згідно з довідкою ДСП "Чорнобильська АЕС" №30765 від 28.08.2018, виданої ОСОБА_1 у тому, що вона була безпосередньо зайнята на роботах, що передбачені постановою ЦК КПРС, ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР і ВЦСПС від 29.12.1987 №1497-378 та постановою ЦК КПРС, ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 №665-195, що дають право на державну пенсію на пільгових умовах згідно зі списком №1, затвердженим постановою ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР від 22.08.1956 №1173, з 17.06.1986 по 31.12.1987 та з 01.01.1988 по 15.11.1989. Час вказаної роботи до 1 січня 1988 року зараховується до стажу при нарахування пенсії у трикратному, а у 1988-2003 роках у полуторному розмірі.

Суд враховує, що позивач набула статус інваліда внаслідок наявності у неї захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії А №039050 від 15.05.1995, яке є безстроковим та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою №084353 Х-10 від 14.08.1997 до посвідчення серії А №039050, яка дійсна довічно.

Крім цього, суд звертає увагу, відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії від 26.04.1995 серії 2-18 АЗ №148938, позивачу з 03 квітня 1995 року встановлено довічно другу групу інвалідності та зазначено причину інвалідності - захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Також, суд звертає увагу, що згідно з експертним висновком Київської регіональної міжвідомчої експертної ради по встановленню причинного зв'язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС і їх професійного характеру від 22.11.1994 №23/94 за результатами розгляду звернення позивача та документації з питання зв'язку захворювання (інвалідності) з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, позивачу встановлено основний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст. з частими гіпертонічними кризами ІХС: стенокардія напруги ФК-ІІІ, атеросклероз аорти і вінцевих артерій, атеросклероз кардіосклероз НК-ІІ-А. Дисциркуляторна енцефалопатія. Дифузний зоб ІІІ ст. Хр. Гастродуоденіт. Висновок: захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 року у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 року у справі "Серков проти України" позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання ним інвалідності третьої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд також зазначає, що розяснення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, яку відповідач використав для обґрунтування відмови у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовим актом, а носить інформаційно-роз'яснювальний характер і не утворює підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобовязання відповідача прийняти рішення щодо надання їй статусу особи інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 12.05.1994 №302, "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Положеннями частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з приписами абзацу 2 вказаної норми у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує, що у Рекомендації № R (80) 2 комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом ОСОБА_2 Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань цивільної оборони, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни.

Як було встановлено судом, позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення їй статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана відмова відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо надання позивачу статусу інваліда війни та видати відповідне посвідчення встановленого зразка.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій та спірної відмови.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації щодо надання ОСОБА_1 статусу інваліда війни, яка викладена у листі від 28.08.2018 №7/4351.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації прийняти рішення щодо надання ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видати їй відповідне посвідчення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.