Справа № 743/1449/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1449/18 Суддя першої інстанції: Жовток Є.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 на проголошене о 17 годині 04 хвилині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2018 року, повний текст якого складено 05 жовтня 2018 року, у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -

ВСТАНОВИЛА:
У жовтні 2018 року військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (далі Позивач, в/ч НОМЕР_1 ) звернулася до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 (далі Відповідач, ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підлягає примусовому видворенню за межі України, а саме до 10.01.2019 року.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.10.2018 року позов задоволено частково продовжено строк затримання ОСОБА_1 до 10.01.2019 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивач звертався до Посольства Республіки Індія в Україні із запитом про ідентифікацію ОСОБА_1 , однак відповіді не отримав, є підстави для продовження строку затримання Відповідача. Водночас, приймаючи рішення про затримання ОСОБА_1 на тримісячний строк, суд підкреслив, що Відповідача було поміщено до пункту тимчасового затримання іноземців у період дії попередньої редакції ст. 183-7 КАС України, яка передбачала можливість продовження строку затримання іноземців на строк до трьох місяців.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. При цьому наголошує на тому, що судом не було забезпечено перекладача для ОСОБА_1 , а також не враховано, що жодних підстав для продовження строків затримання немає з огляду на сприяння Відповідачем здійснення ідентифікації останнього. Крім того, зазначає, що Позивачем не було вчинено дій, спрямованих на якнайшвидшу ідентифікацію Відповідача, передбачених Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150, адже доказів направлення запитів на адресу компетентних органів відсутні. Крім іншого, наголошує, що безпідставне затримання особи є порушенням прав людини.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.10.2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України. Крім того, в апеляційній скарзі Відповідач просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 17.10.2017 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області прийнято рішення у справі №308/10215/17 за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 та примусово видворено останнього за межі території України (а.с. 8).

Крім того, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2017 року у справі №308/10215/17 задоволено клопотання Чопського прикордонного загону Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України та затримано ОСОБА_1 із поміщенням до тимчасового пункту перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення його примусового видворення за межі України (а.с. 7).

Згідно акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 26.10.2017 року ОСОБА_1 було поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с. 9).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2018 року у справі №308/7710/18 частково задоволено позов в/ч НОМЕР_1 до ОСОБА_1 та продовжено строк затримання останнього на три місяці до 10.10.2018 року (а.с. 10-11).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13.10.2017 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України на адресу Надзвичайного та повноважного посла Індії в Україні направлено лист №27/1328 із проханням якнайшвидше встановити особу затриманого та направити підтверджуючі документи (а.с. 5).

Зі змісту листа Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 26.09.2018 року №09-02/1585 (а.с. 6) вбачається, що ОСОБА_2 відмовився від заповнення анкети на Посольство Республіки Індія.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення ст. 289 КАС України, прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв`язку з неможливістю ідентифікації Відповідача та відсутності співпраці з боку останнього.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, 13.10.2017 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України на адресу Надзвичайного та повноважного посла Індії в Україні направлено лист №27/1328 із проханням якнайшвидше встановити особу затриманого та направити підтверджуючі документи.

Крім того, у рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2018 року у справі №308/7710/18, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2018 року, встановлено, що 08.06.2018 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального відділення Державної прикордонної служби України на адресу Надзвичайного та повноважного посла Індії в Україні направлено лист №81/730 із проханням якнайшвидше встановити особу затриманого та направити підтверджуючі документи.

Разом з тим, на момент розгляду справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, жодних відомостей, необхідних для ідентифікації ОСОБА_1 , від компетентних органів Республіки Індія не надійшло.

Відтак твердження Апелянта про відсутність належних і допустимих доказів направлення запитів до компетентних органів Республіки Індія з метою ідентифікації Відповідача спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Крім іншого, на переконання судової колегії, наявна у матеріалах справи копія заяви ОСОБА_1 від 26.09.2018 року про відмову від заповнення анкети на Посольство Індії (а.с. 6, зворотній бік) свідчить про відсутність співпраці іноземця для здійснення його ідентифікації. Наведеним, на думку колегії суддів, спростовується посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано направлення ОСОБА_3 на адресу в/ч 1493 листа із зазначенням відомостей про паспортний документ та згодою щодо співпраці (а.с. 35-37), адже вже 26.09.2018 року Відповідач від заповнення анкети для посольства країни громадянської (як він зазначає) належності відмовився.

ОСОБА_4 про те, що останньому не було забезпечено судом першої інстанції перекладача з індійської, що позбавило його права на судовий захист, судом апеляційної інстанції оцінюється критично, оскільки, по-перше, заперечень щодо залучення перекладачем ОСОБА_5 у судовому засіданні Ріпкинського районного суду Чернігівської області Відповідачем не висувалось, по-друге, останньому було надано правову допомогу на підготовлено відзив на позов.

Посилання Апелянта на порушення його прав у зв`язку із затриманням суд апеляційної інстанції вважає помилковим з огляду на те, що відповідно до пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість твердження Ріпкинського районного суду Чернігівської області про існування правових підстав для продовження строку затримання ОСОБА_1 саме на строк не більше трьох місяців з урахуванням вимог ст. 58 Конституції України та ч. 4 ст. 3 КАС України, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді Л.В. Губська
О.І. Шурко
Повний текст постанови складено « 30» жовтня 2018 року.