Справа № 813/2520/18
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 813/2520/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М., за участі секретаря судового засідання Михалюк М.Ю., представника відповідача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ВЕМО до першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_2 та Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕМО» (далі ТОВ «ВЕМО», позивач) 13.06.2018 звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_2 з вимогою скасувати постанову про накладення штрафу №082 від 19.04.2018. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що підприємство як роботодавець не порушувало мінімальних державних гарантій в оплаті праці (щодо оплати роботи у святкові дні в подвійному розмірі), оскільки надало працівникам, які працювали у святкові дні, інший день для відпочинку за їх заявою. Позивач стверджує, що законодавство недостатньо чітко розмежовує відповідальність за неповну виплату заробітної плати та недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, тому притягнення до відповідальності за такого законодавчого регулюванню порушує принцип юридичної визначеності. Також стверджує, що штрафні санкції накладено неналежним органом.

Суд ухвалою від 20.09.2018 залучив до участі у справі Головне управління Держпраці у Львівській області як співвідповідача. Відповідачі позов не визнають, просять суд відмовити в задоволенні позову ТОВ «ВЕМО» в повному обсязі (а.с. 45-46). Вважають твердження підприємства-роботодавця про належну компенсацію працівникам роботи у святкові дні шляхом надання іншого дня для відпочинку помилковими, - адже чинне законодавство не передбачає можливості заміни подвійної оплати за роботу у святковий день наданням іншого дня відпочинку. Стверджують, що надання на підставі частини третьої статті 107 КЗпП іншого дня відпочинку працівникові є додатковою гарантією, що може застосовуватися разом із оплатою у подвійному розмірі праці у святковий день, а не замість неї. Посадові особи відповідача підчас перевірки та прийняття рішення про застосування штрафних санкцій керувалися законом та діяли відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Позивач не забезпечив участі свого представника у жодному із трьох призначених на стадії підготовчого провадження засідань, подав письмове клопотання про завершення підготовчого провадження за відсутності позивача та його представника. Також просив допитати його працівників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо дійсності їх волевиявлення отримати за роботу у святкові дні інший день для відпочинку, а не оплату праці в подвійному розмірі. Оскільки позивач вказав службову адресу свідків (місцезнаходження підприємства), суд ухвалою від 20.09.2018 поклав на нього обовязок повідомити цих осіб про виклик до суду, а також витребував у позивача письмові докази. Позивач вчетверте не забезпечив участі свого представника судовому засіданні, надіслав клопотання від 15.10.2018 про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, просив позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, наведених у позові. Представник відповідача вважає, що за таких обставин неявка свідків позивача не перешкоджає розгляду справи, оскільки сам по собі факт написання працівниками заяви про надання їм іншого дня для відпочинку за роботу у святковий день не звільняє роботодавця від обовязку оплатити працю в цей день у подвійному розмірі. Суд, оцінюючи невиконання позивачем ухвали суду від 20.09.2018, враховує, що представник позивача не прибув у жодне із призначених судом підготовчих засідань та в судове засідання, а також надіслав клопотання від 09.07.2018 про проведення підготовчого засідання та від 15.10.2018 про розгляд справи по суті за відсутності його представника. Ці обставини свідчать про те, що позивач не бажає надавати суду усні пояснення чи інші письмові докази, окрім долучених до позовної заяви, які вважає достатніми для розгляду його вимог. З огляду на таку процесуальну позицію позивача та сплив встановлених КАС України процесуальних строків розгляду справи суд ухвалив розглянути справу без участі позивача за наявними доказами.

Суд зясував зміст та підстави позовних вимог, заслухав промову та доводи відзиву відповідачів, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

ТОВ «ВЕМО» зареєстроване як юридична особа (а.с.40) в 1999, для здійснення господарської діяльності використовує працю найманих працівників.

27.03.2018 посадова особа Головного управління Держпраці у Львівській області провела інспекційне відвідування ТзОВ «ВЕМО» щодо додержання вимог законодавства про працю. За результатами цього інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № 13-25-226/0155 від 27.03.2018 (а.с. 22-36). Серед інших порушень встановлено, що:

- час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) не передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності відповідно до законодавства, не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи, не надано графіків змінності для працівників охорони ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за 2017-2018 роки;

- оплата за роботу у вихідний день, святкові та неробочі дні не обчислюється за правилами статті 107 КЗпП; оплата за роботу у святкові та неробочі дні не проводиться у подвійному розмірі. Підприємство не провело оплату за роботу у святкові дні у подвійному розмірі ОСОБА_3 за 28.06.2017 (ОСОБА_6 України), 01-02.05.2017 (ОСОБА_6 міжнародної працівникам солідарності трудящих) та 16.04.2017 (Пасха), ОСОБА_4 за 02.05.2017 (ОСОБА_6 міжнародної солідарності трудящих), 16.04.2017 (Пасха); - ОСОБА_5 за 04.06.2017 (Трійця).

На підставі висновків цього акту відповідач 19.04.2018 прийняв постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 082 (а.с. 20-21), відповідно до якої на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) на ТОВ «ВЕМО» за порушення вимог частин першої, другої статті 107, частини четвертої статті 73 КЗпП накладено штраф у розмірі 111690 грн. В постанові зазначено, що ТОВ «ВЕМО» як роботодавець не провело оплату за роботу у святкові дні у подвійному розмірі трьом працівникам: - ОСОБА_3 за 28.06.2017 (ОСОБА_6 України), 01-02.05.2017 (ОСОБА_6 міжнародної солідарності трудящих) та 16.04.2017 (Пасха); - ОСОБА_4 за 02.05.2017 (ОСОБА_6 міжнародної солідарності трудящих), 16.04.2017 (Пасха); - ОСОБА_5 за 04.06.2017 (Трійця).

ТОВ «ВЕМО» надало суду копії заяв ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про надання їм вихідного дня за роботу у святковий день (а.с.14-19), а також наказів «За відпрацювання в святкові дні» (а.с.10-13), відповідно до яких ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за роботу в перелічені в акті перевірки святкові дні надавався інший день для відпочинку.

При оцінці спірних правовідносин та прийнятті рішення суд керується такими нормами права:

Відповідно до положень статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (далі - Положення № 96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2013 року №390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за №1291/21603, затверджено Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів (далі - Порядок №390).

Пунктом 2 Порядку №390 передбачено, що право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Відповідно до пункту 7 Порядку №390 за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509).

Відповідно до п. 2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до статті 72 КЗпП робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Відповідно до статті 73 КЗпП встановлено такі святкові дні: 1 січня - Новий рік, 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - ОСОБА_6 праці, 9 травня - ОСОБА_6 перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (ОСОБА_6 перемоги), 28 червня - ОСОБА_6 України, 24 серпня - ОСОБА_6 незалежності України, 14 жовтня - ОСОБА_6 захисника України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця.

У дні, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допускаються роботи, припинення яких неможливе через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення. У ці дні допускаються роботи із залученням працівників у випадках та в порядку, передбачених статтею 71 цього Кодексу.

Робота у зазначені дні компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Відповідно до статті 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:

1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;

2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки;

3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

При прийнятті рішення суд керується такими мотивами:

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (в тому числі за роботу у святкові дні) встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України та є мінімальними державними гарантіями. Отже, недотримання юридичною особою - роботодавцем цих гарантій є підставою для застосування штрафу, передбаченого абзацом 4 частини 2 статті 265 КЗпП.

Позивач не заперечує факт залучення працівників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до роботи у святкові дні та здійснення оплати їх праці в ці дні в ординарному розмірі. Одночасно на спростування висновків відповідача про порушення підприємством норм ст.ст. 73, 107 КЗпП позивач вказує на неоднозначність норм статті 107 КЗпП та вважає, що вчинив відповідно до інтересів працівників та діяв за їх зверненням, коли надав на підставі їх заяв в порядку частини третьої статті 107 КЗпП інші дні для відпочинку, а не оплату праці у подвійному розмірі. Суд вважає таке трактування норм статті 107 КЗпП помилковим, оскільки надання іншого дня відпочинку або компенсація у грошовій формі у подвійному розмірі передбачені як альтернатива лише статтею 72 КЗпП - за роботу у вихідний день. Водночас стаття 107 КЗпП такої альтернативи не передбачає та імперативно визначає, що робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі. При цьому передбачена частиною третьою статті 107 можливість надання працівникові (за його заявою) за роботу у святковий день іншого дня для відпочинку, який не оплачується, є додатковою гарантією та не заміняє мінімальної державної гарантії щодо оплати праці у святковий день, передбаченої частиною першою цієї статті.

Певні особливості обчислення розміру оплати праці за роботу у святкові дні можливі у випадку запровадження на підприємстві підсумованого обліку робочого часу щодо працівників, яким на такі дні випала їх зміна. Проте ці особливості не застосовні до цієї справи, оскільки ТОВ «ВЕМО» не надало до перевірки та до свого позову доказів запровадження такого обліку робочого часу; більше того перевіркою зафіксовано відсутність на підприємстві графіків змінності щодо працівників охорони ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Отже, факт порушення підприємством мінімальних державних гарантій щодо оплати праці трьох працівників (за роботу у святкові дні) зафіксовано належним чином в акті за наслідками інспекційного відвідування. Ці обставини роботодавець не спростував ані шляхом подання заперечень на такий акт до прийняття відповідачем рішення про застосування штрафу, ані шляхом подання належних та допустимих доказів до позовної заяви. Суд вважає доводи позивача щодо суперечності та взаємовиключності норм частини першої та третьої статті 107 КЗпП надуманими. Навіть якщо припустити, що у роботодавця були певні труднощі щодо розуміння та застосування цих норм, то суд враховує, що розяснення щодо їх застосування профільне міністерство (Міністерство праці та соціальної політики України) видало ще в 2009 році (лист №853/13/84-09 від 29.12.2009 «Щодо оплати праці працівників у вихідні, святкові та неробочі дні»).

Щодо інших аргументів позивача, то суд також враховує, що рішення про накладення штрафу прийнято визначеною Порядком №509 посадовою особою Держпраці України, тому доводи позивача в цій частині не заслуговують на увагу. Передбачені різними абзацами частини 2 статті 265 КЗпП склади правопорушень очевидно відрізняються - порушення строків виплати заробітної плати, виплата у неповному обсязі заробітної плати не можна ототожнювати з недотриманням мінімальних державних гарантій в оплаті праці. В цьому конкретному випадку склад правопорушення відповідач визначив правильно, оскільки підприємство не лише не виплатило, а й не нараховувало подвійний розмір оплати праці за роботу у святковий день.

Підсумовуючи свої висновки суд констатує, що оскаржуване рішення відповідає критеріям правомірного рішення суб'єкта владних повноважень, що визначені частиною другою статті 2 КАС України, оскільки: - прийняті обґрунтовано, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КЗпП та Порядками №390, 509. Посадові особи Держпраці України діяли щодо підприємства добросовісно та розсудливо. Водночас доводи позивача ґрунтуються є хибними та свідчать про безпідставність позовних вимог.

З огляду на висновки суду по суті спору, понесені ТОВ «ВЕМО» судові витрати не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову відмовити повністю.

Понесені позивачем судові витрати покласти на нього.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.10.2018.

Суддя Москаль Р.М.