Справа № 815/916/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/916/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О.О.,

- Кравченка К.В.,

за участю: секретар судового засідання - Ніцевич О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 06 липня 2018 року у складі суду судді: Левчук О.А. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем було неправомірно прийнято наказ №27 від 08 лютого 2018 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є громадянином Бангладеш, місце народження - АДРЕСА_1, національність - бангладеш, віросповідання - мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження 07.10.2016 року на підставі паспортного документу та оформленої бізнес-візи, авіарейсом м. Дака (Бангладеш) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Москва (Російська Федерація).

На території Російської Федерації у м. Москва ОСОБА_1 перебував з 07.10.2016 року. 10.01.2017 року нелегально пішки перетнув кордон України та поїхав до м. Києва, звідки виїхав до м. Одеси.

05 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування причин звернення зазначив, що він є членом партії Джамаат-і-Іслам та на них напали члени іншої партії «Аумелік» та їх забрали в поліцію, після чого його батько злякався за нього та відправив в Росію. Після приїзду в Росію на нього напали незнайомі люди, відібрали гаманець та телефон, а після чого з'явились до нього та вимагали дві тисячі доларів, про що він розповів батьку та він відправив до нього людину, яка допомогла потрапити до України (а.с. 28-29).

08 лютого 2018 року за результатам розгляду заяви громадянина Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області дійшло до висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 95-102).

08 лютого 2018 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №27 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Бенгладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 90).

23 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №5/1-412 від 08.02.2018 року, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду (а.с. 91-94).

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог позивача, при цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_1, 07.10.2016 року вибув з Бангладеш до м. Москва (Росія) на підставі національного паспорту та візи, тобто позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності, а тому твердження позивача щодо існування небезпеки є безпідставними та ґрунтуються лише на його особистих припущеннях.

Згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд ОСОБА_1 до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки до прибуття в Україну позивач тривалий час перебував на території Російської Федерації.

При цьому, Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з пояснень позивача, під час знаходження в Російській Федерації він не хотів звертатися за міжнародним захистом, що суперечить принципам інституту надання захисту, яке має за мету забезпечення та збереження прав людини та її основоположних свобод, не узгоджуються доводам позивача викладеними у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та свідчить про намагання ОСОБА_1 легалізуватися на території України.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не заперечуються позивачем та зазначені ним під час проходження співбесіди, а саме позивач вказав, що бажає саме легалізуватися, бажає щоб йому було добре жити та не знає інших варіантів як легально залишитися в Україні, оскільки щоб зробити інші документи потрібно багато грошей, а використовуючи процедуру набуття міжнародного захисту можливо легалізуватися безкоштовно (а.с. 83).

Відтак, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Крім того, колегія суддів наголошує, що згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу. Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Бангладеш з будь-яких мотивів позивачем не наведено.

Крім того, колегія суддів наголошує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона психічний стан, який пов'язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб'єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Колегія суддів враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності. Колегія суддів зазначає, що аналіз матеріалів особової справи позивача, з урахуванням інформації по країні походження, свідчить, що у регіоні постійного проживання позивача (Республіка Бангладеш) найбільш розповсюдженими релігіями є іслам, мусульмани не переслідуються державною владою країни, релігійні об'єднання відділені від держави та є рівними перед законом.

З анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколу співбесіди, наявних в матеріалах справи, судом першої інстанції було вірно встановлено, показання позивача щодо фізичного насилля, яке застосовувалось по відношенню до нього дещо різняться, а саме, в заяві про звернення за міжнародним захистом позивач вказує причиною сутички з представниками партії «Аумелік» та побиття співробітниками поліції, при цьому в анкеті позивач зазначив, що відсидів шість місяців у в'язниці, після чого його мали судити, а під час проходження співбесіди повідомив, що не може повернутися до Бангладеш поки там теперішній президент та його розшукує поліція. Тобто, надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною. При цьому, під час проходження співбесіди позивач вказав, що будь-яких проблем із владою у нього особисто ніколи не було та у його рідних теж не виникало. Також позивач повідомив, що його рідних, які проживають на території Бангладеш ніхто не переслідує та вони не зазнають ніяких погроз.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Отже, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів враховує аналіз інформації по країні походження позивача (далі - ІКП), у регіоні постійного проживання позивача (Республіка Бангладеш) найбільш розповсюдженими релігіями є іслам, мусульмани не переслідуються державною владою країни, релігійні об'єднання відділені від держави та є рівними перед законом. Згідно з ІКП:

Назва статті: Папа у Бангладеш: майбутнє демократії залежить від пошани гідності кожної людини

Дата:30.11.2017 року

Джерело:http://catholicnews.org.ua/papa-u-bangladesh-maybutnie-demokratiyi-zalezhit-vid-poshani-gidnosti-kozhnoyi-lyudini

Відповідно до наявності інформаціх по країні походження позивача, ситуація безпеки ситуація безпеки, а також економічна ситуація в Республіці Бангладеш наразі характеризується стабільністю, про що свідчить переселення народності рохінджа з М'янми в Бангладеш, де , відповідно добрі умови для життя:

Безпекова ситуація

Назва статті: В Бангладеш залишається більш 600 тис, біженців з М'янми

Джерело: http://www.rosbalt.ru/wold/2017/11/27/1664125.html

Дата: 27.11.2017 року

Також, можливо підтвердити активну роботу влади Республіки Бангладеш, направлену на поліпшення інфраструктури та соціально-економічних умов для населення в регіоні, знаходить відображення в офіційній заяві прем'єр-міністра Бангладеш, щ відкриття на території регіону цілої групи проектів на кшталт ВНЗ та створення спеціальних економічних зон:

Назва статті: Прем 'єр міністр відкриває 29 нових проектів

Джерела: http://www.dhakatribune.com/bangladesh/development/2018/02/18/pm-inaugurate-projects-rajshahi/

Дата публікації: 18.02.2018 року

Додатково, інформація по країні походження апелянта підтверджує активну підтримку Бангладеш з боку міжнародної спільноти. Так, всесвітній банк виділив 300 мільйонів доларів США для транспарентності грошових переводів в Бангладеш, розвитку та підвищення ефективності розвитку національних програм на користь близько 5 мільйонам громадян Бангладеш, які входять до найменш забезпечених категорій осіб.

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення до Республіки Бангладеш не несе останньому особистої загрози життю чи здоров'ю.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Бангладеш буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Республіки Бангладеш.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно не прийняті доводи представника позивача у відповіді на відзив, що під час проведення співбесіди міграційним органом позивача не забезпечено належним перекладачем, оскільки як вбачається з протоколу співбесіди (а.с. 78) позивач повідомив, що чудово розуміє перекладача та в змозі надавати відповіді у повному обсязі, оскільки в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2, який є громадянином Республіки Бангладеш та здійснював переклад під час проведення співбесіди (а.с. 49-50).

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 244, 245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: К.В. Кравченко