Справа № 826/863/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2018 року № 826/863/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправною та скасування податкової вимоги №126547-17 від 18 грудня 2017 року,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, Головне управління ДФС у м. Києві), в якому просить визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 18 грудня 2017 року №126547-17 Головного управління ДФС у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що оскаржувана вимога сформована та направлена на адресу ОСОБА_1 на неузгоджене грошове зобов'язання до закінчення процедури адміністративного оскарження. При цьому, зазначена відповідачем в оскаржуваній вимозі сума 15 170,13 грн. не набула статусу податкового боргу.

Представник податкового органу у відзиві на адміністративний позов зазначив, що станом на 20 лютого 2018 року податкова вимоги від 18 грудня 2017 року №126547-17 вважається відкликаною. При цьому, окреме рішення про відкликання податкової вимоги контролюючим органом не приймається, а для підтвердження вказаної інформації платник податків самостійно звертається за місцем свого податкового обліку. На підтвердження погашення податкового боргу, який визначений оскаржуваною податковою вимогою, контролюючим органом надано до суду Print Screen з АІС «Податковий блок», з якого вбачається, що датою відкликання податкової вимоги вказано 08 лютого 2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за провалами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року за клопотанням представника позивача призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 02 травня 2018 року представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, стверджуючи, що податковим органом не приймалось рішення про скасування оскаржуваної податкової вимоги, а відтак відсутні підстави вважати її відкликаною. Представник відповідача у судове засідання, як і в підготовче засідання, не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

18 грудня 2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві сформовано та виставлено ОСОБА_1 податкову вимогу №126547-17, згідно з якою станом на 17 грудня 2017 року сума податкового боргу платника податків становить 15 170,13 грн., у т.ч. сума основного платежу складає 11 522,77 грн., штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) 3 050,70 грн., пеня - 596,66 грн.

Незгода позивача із вказаною податковою вимогою зумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Під грошовим зобов'язанням платника податків, згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до вимог пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Згідно з пунктом 59.3 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

За змістом підпунктів 1, 2 розділу ІІ Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 червня 2017 року №610 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 року за № 902/30770 (далі по тексту - Порядок №610), податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.

Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов'язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Відповідно до вимог пункту 1 розділу ІІІ Порядку №610 податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - ІТС) контролюючих органів.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Податкова вимога, крім загальних реквізитів, повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу (пункти 2, 3 розділу ІІІ Порядку №610).

Пунктом 1 розділу IV Порядку №610 передбачено, що податкова вимога надсилається (вручається) не раніше першого робочого дня після закінчення встановленого Кодексом граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 11 433,10 грн. та податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу визначено суму військового збору в розмірі 3 323,88 грн.

Матеріалами справи підтверджується та представником відповідача не заперечується, що ОСОБА_1, не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернулась до Державної фіскальної служби України із відповідною скаргою.

За результатами розгляду скарги Державною фіскальною службою України прийнято рішення про результати розгляду скарги №16777/Ж/99-99-11-02-01-14 від 14 грудня 2017 року, яким ОСОБА_1 в задоволенні скарги відмовлено, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 17 листопада 2017 року №, №, № залишені без змін.

При цьому, вказане рішення про результати розгляду скарги ОСОБА_1 отримала 19 грудня 2017 року.

Так, відповідно до вимог пункту 56.15 статті 56 Податкового кодексу України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження. Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов'язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

Пунктом 56.16 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що днем подання скарги вважається день фактичного отримання скарги відповідним контролюючим органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв'язку від платника податків поштового відправлення із скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв'язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

Згідно з підпунктом 56.17.3 пункту 56.17 статті 56 Податкового кодексу України процедура адміністративного оскарження закінчується днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку №610 протягом періоду оскарження суми грошових зобов'язань, визначених контролюючим органом відповідно до Кодексу, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

Додатково суд зазначає, що відповідно до вимог пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Так, як уже встановлено судом вище, датою отримання позивачем рішення про результати розгляду скарги, а відтак і днем узгодження суми грошового зобов'язання є 19 грудня 2017 року.

Аналіз наведених норм чинного законодавства та фактичних матеріалів справи свідчить, що податковий орган до 30 грудня 2017 року не мав права надсилати ОСОБА_1 податкову вимогу, оскільки визначена в ній сума не набула статусу податкового боргу.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскаржувана податкова вимога №126547-17 від 18 грудня 2017 року прийнята Головним управлінням ДФС у м. Києві передчасно та за відсутності узгодженості суми податкового зобов'язання у розмірі 15 170,13 грн.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень від 17 листопада 2017 року № та №.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2018 року у справі №826/850/18 визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 17 листопада 2017 року №.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2018 року повернуто особі, яка її подала.

Також, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 березня 2018 року у справі №826/849/18 визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № від 17 листопада 2017 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наведене свідчить, що податкові повідомлення-рішення № та № від 17 листопада 2017 року, на підставі яких виставлено податкову вимогу №126547-17 від 18 грудня 2017 року, скасовані в судовому порядку. При цьому, зазначені судові рішення набрали законної сили.

Так, відповідно до підпункту 60.1.4 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Пунктом 60.5 статті 60 Податкового кодексу України передбачено, що у випадках, визначених підпунктом 60.1.4 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними у день набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що податкова вимога вважається відкликаною в силу набрання законної сили рішеннями суду в справах №826/850/18 та №826/849/18 та з урахуванням норм чинного законодавства не потребує з боку податкового органу додаткових рішень щодо її відкликання.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази, що в АІС «Податковий блок» міститься інформація щодо відкликання оскаржуваної податкової вимоги.

За таких обставин, судом не вбачається підстав для скасування податкової вимоги №126547-17 від 18 грудня 2017 року, оскільки остання вже не породжує для позивача будь-яких негативних обов'язків.

Водночас, судом вбачаються підстави для визнання оскаржуваної податкової вимоги протиправною, оскільки сформована та направлена позивачу вона за відсутності узгодженості суми грошового зобов'язання та до моменту закінчення строку оскарження суми грошового зобов'язання.

В частині компенсації позивачу понесених нею витрат у сумі 8935,20 грн. на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, на підтвердження понесених витрат позивачем надано до суду: договір №16 про надання правничої допомоги від 10 січня 2018 року, відповідно до пункту 2 якого виконавець надає правничу допомогу, а саме: надання правової інформації, консультацій та роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності замовника, оскарження податкової вимоги від 18 грудня 2017 року №126547-17 Головного управління ДФС у м. Києві у судовому порядку, в тому числі складання скарг та позовної заяви, складання інформаційних запитів, складання та підготовка процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів замовника, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, в тому числі у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Крім того, надано акт виконаних робіт від 15 січня 2018 року, відповідно до якого виконавцем надано замовнику правничу допомогу у формі та у відповідності до пункту 2 Договору, а саме: надання консультацій з податкового законодавства, складання позовної заяви про скасування податкової вимоги від 18 грудня 2017 року №126547-17; виготовлення копій необхідних документів у розмірі 8935,20 грн.; квитанції № 0.0.936970992.1 від 12 січня 2018 року у розмірі 8935,20 грн.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі №814/698/16.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Визнати протиправною податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 18 грудня 2017 року №126547-17.

3.В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4.Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні сорок копійок та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8935 (вісім тисяч дев'ятсот тридцять п'ять) гривень двадцять копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 19/33, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко