Справа № 826/8419/16
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8419/16 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Військово - медичного управління Служби безпеки України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року (розглянута у порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Військово - медичного управління Служби безпеки України до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року, Військово-медичне управління Служби безпеки України (далі - позивач, ВМУ СБУ) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - відповідач, Фонд), в якому, з урахуванням поданої заяви про зміну позовних вимог від 30.06.2016, просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 17.03.2016 № 29-Ц в частині вимоги щодо необхідності повернення останньому виплачених працівнику ОСОБА_2 страхових коштів в сумі 2 731,48 грн. та застосування фінансових санкцій у розмірі 50% неправомірно виплаченої суми страхових коштів у сумі 1 365,74 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що виплата допомоги по тимчасовій втраті працездатності працівнику ОСОБА_2 здійснена ВМУ СБУ на законних підставах, а оскаржуване рішення відповідача від 17.03.2016 № 29-Ц в частині вимоги щодо необхідності повернення Фонду виплачених працівнику ОСОБА_2 страхових коштів в сумі 2 731,48 грн. та застосування фінансових санкцій у розмірі 50% неправомірно виплаченої суми страхових коштів у сумі 1 365,74 грн. підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що Фондом, на підставі направлення від 17.02.2016 №139, проведено планову документальну перевірку позивача щодо використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності.

Порядок та підстави перевірки позивачем не оскаржуються.

За результатами проведеної перевірки Фондом складено акт перевірки від 29.02.2016 № 28, в якому встановлено порушення ВМУ СБУ щодо нарахування та сплати допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 4 417,49 грн. з розрахунку на місяць вище розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 23.09.1999 № 1105 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у місяці настання страхового випадку окремим застрахованим особам, які протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку мали страховий стаж менше шести місяців.

На підстав акту перевірки від 29.02.2016 № 28, Фондом прийнято рішення № 29-Ц від 17.03.2016 (по тексту - Рішення або Спірне рішення або Оспорюване рішення).

30.03.2016 ВМУ СБУ подано до Фонду скаргу на Рішення, за результатами розгляду якої відповідачем прийнято рішення від 18.04.2016 № 1390-05, яким скаргу в частині неприйняття до заліку частини допомоги по листках непрацездатності № 714865, № 120315, № 132543 задоволено.

Проте, в частині неприйняття до заліку частини допомоги по листку непрацездатності № 575129 по застрахованій особі ОСОБА_2 у задоволенні скарги відмовлено. Відповідне рішення мотивовано тим, що стаття 19 Закону України від 23.09.1999 № 1105 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачає обмеження розміру допомоги не в залежності від загального страхового стажу на початок чи кінець 12-місячного строку, а саме страхового стажу протягом 12 місяців, що передують настанню страхового випадку, до стажу застраховано менше 6 місяців. З 01.01.2001 набрав чинності Закон України від 18.01.2001 № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», згідно положень якого період проходження військової служби не зараховується до страхового стажу. Таким чином, в період з 01.05.2014 по 30.04.2015 застрахованій особі ОСОБА_2 до страхового стажу зараховується 4 місяці згідно з записами в трудовій книжці. При цьому, Фондом встановлено, що згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб отриманих в електронному вигляді від Пенсійного фонду України щодо застрахованої особи ОСОБА_2 протягом 2014 року єдиний внесок не сплачувався. Визначено остаточну суму згідно з Рішенням за результатами перевірки ВМУ СБУ - неправомірно витрачені кошти - 3 110,58 грн., фінансові санкції 50% штрафу за неправомірно витрачання суми страхових коштів (з 01.01.2015) - 1 444,07 грн.

У квітні 2016 року позивач подав до відповідача скаргу № 20/1827 від 28.04.2016, в якій просив скасувати Рішення в частині повернення 3 110,58 грн. страхових коштів та застосування 1 444,07 грн. штрафних санкцій.

Рішенням від 18.05.2016 № 400, Фондом відмовлено ВМУ СБУ у задоволенні його скарги № 20/1827 від 28.04.2016.

Позивач не погоджується з Рішенням відповідача в частині вимоги щодо необхідності повернення Фонду виплачених працівнику ОСОБА_2 страхових коштів в сумі 2 731,48 грн. та застосування фінансових санкцій у розмірі 50% неправомірно виплаченої суми страхових коштів у сумі 1 365,74 грн., у зв'язку з чим оскаржив його у відповідній частині до суду.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Актом №28 перевірки використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності від 29.02.2016 р. (далі - Акт № 28), на думку відповідача, позивач порушив порядок розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності за наявності у застрахованої особи ОСОБА_2 протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку страхового стажу менше шести місяців, що призвело до переплати страхових коштів.

Колегія суддів зазначає наступне, так у період настання страхового випадку з працівником ОСОБА_2 порядок розрахунку суми допомоги по тимчасовій непрацездатності визначався Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001р. № 1266 (в редакції постанови КМУ від 04.06.2014 № 162, далі - Порядок № 1266).

Та вказує на те, що предметом спору є порядок розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності, а не порядок розрахунку страхового стажу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до висновку суду першої інстанції предметом спору є ніби то порядок розрахунку страхового стажу для оплати листа непрацездатності працівнику ОСОБА_2

Зокрема, рішення суду побудовано на доведенні факту, що попередній період військової служби працівника ОСОБА_2 протягом 9 років, за який не сплачувалися страхові внески, не зараховується до страхового стажу, що дає право на отримання страхової виплати у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Суд апеляційної інстанції з посиланнями суду першої інстанції не погоджується та зазначає, що доводи суду про порядок розрахунку страхового стажу працівника ОСОБА_2 не мають відношення до предмету спору.

Окрім зазначеного вище з матеріалів справи слідує, що позивач і відповідач дійшли згоди про те, що працівник ОСОБА_2 протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку мав стаж чотири місяці, тобто менше шести місяців, але при цьому сторони спору мають різні погляди на порядок обчислення суми страхової виплати за умови наявності у зазначеного працівника саме такого страхового стажу.

Щодо колізії Порядку № 1266 і Закону № 1105 в питанні порядку розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності, колегія суддів зазнає наступне.

Так, позовні вимоги обґрунтовуються тим, що згідно з ч 2 ст. 33 Закону № 1105 порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.5 Порядку № 1266 (в редакції постанови КМУ від 04.06.2014 № 162, що діяла у період настання страхового випадку з працівником ОСОБА_2.) якщо застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески менш як 6 календарних місяців, середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється за фактично відпрацьовані календарні місяці (з першого до першого числа), в яких сплачено страхові внески. Тому, Позивач обчислив працівникові ОСОБА_2 страхову виплату в розмірі середньої заробітної плати за фактично відпрацьовані чотири календарні місяці перед настанням страхового випадку. V

Такий порядок розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності для особи, яка працювали та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески менш як 6 календарних місяців до настання страхового випадку, зберігся до 04.07.2015 р., тобто до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 439 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. № 1266».

Таким чином при нарахуванні допомоги по тимчасовій втраті працездатності застрахованій особі ОСОБА_2 у сумі 2 731,48 грн. по листку непрацездатності № 575129, виданому 31.05.2016, діяв правомірно на підставі ст. 33 Закону №1105 та п.5 Порядку № 1266.

Правомірність дій позивача при розрахунку середньої заробітної плати працівника ОСОБА_2 для обчислення допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплаті листка непрацездатності № 575129 від 31.05.2015 була підтверджена уповноваженим органом - Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, який у період до складання Відповідачем Акту № 28 надав роз'яснення щодо порядку обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності (лист-роз'яснення від 07.07.2015 № 2.4-17-1112 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 р. №1266», консультації від 31.07.2015 та від 16.09.2016, арк. спр. 76-81), якими визначено, що для страхових випадків, які настали до 04 липня 2015 року, обчислення середньої заробітної плати для розрахунку допомоги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, необхідно здійснювати без урахування змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України 26.06.2015 № 439.

Окрім зазначеного звертає увагу на те, що при наданні роз'яснення Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності діяв в межах повноважень, наданих йому згідно з п. 7. ч. 2 ст. 10 Закону № 1105 та п. 3.2 Статуту Фонду, затвердженого постановою правління Фонду від 05.06.2001 № 9, (зареєстровано в Міністерства юстиції України 27.06.2001 № 37/5, витяг додається).

Щодо посилання відповідача на те, що при обчисленні суми страхової виплати працівникові ОСОБА_2 за наявності у нього протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку страхового стажу менше шести місяців необхідно керуватися положеннями ст. 19 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999р. № 1105 в редакції Закону України від 28.12. 2014 № 77-VIII (далі - Закон № 1105) без урахування положень ст.33 Закону № 1105, вимог п. 5 Порядку № 1266 та вищезгаданих роз'яснень Уповноваженого органу.

На думку відповідача він не несе відповідальності за роз'яснення Уповноваженого органу і може не враховувати їх у ході контрольних заходів.

Надаючи правову оцінку зазначеному вище, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п.2 ч.4 ст. 19 Закону № 1105 застраховані особи, які протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців, мають право на допомогу по тимчасовій непрацездатності - виходячи з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, але в розрахунку на місяць не вище за розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом у місяці настання страхового випадку.

Згідно з ч 2 ст. 33 Закону № 1105 порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.5 Порядку № 1266 (в редакції постанови КМУ від 04.06.2014 № 162, що діяла у період настання страхового випадку з працівником ОСОБА_2.) якщо застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески менш як 6 календарних місяців, середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється за фактично відпрацьовані календарні місяці (з першого до першого числа), в яких сплачено страхові внески.

Таким чином, ст. 19 «Право громадян на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності» Закону № 1105 , з одного боку, і ст. 33 «Порядок розрахунку середньої заробітної плати (доходу) для обчислення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах» Закону №1105 та п.5 Порядку № 1266, з іншого боку, у питанні порядку розрахунку суми допомоги по тимчасовій непрацездатності співвідносяться як загальна і спеціальна правові норми.

Вбачається, що положення ст.ст. 19, 33 Закону № 1105, п. 5 Порядку № 1266, з урахуванням вищезгаданих роз'яснень Уповноваженого органу, припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків Позивача як платника ЄСВ та страхових платежів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і Відповідача як контролюючого органу.

Щодо правового статусу сторін, характеру спірних правовідносин та способу вирішення колізії правових норм, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, у даній справі виник спір про застосування норм права та їх конкуренцію при визначенні суми коштів, яка підлягала виплаті застрахованій особі ОСОБА_2, оскільки положення п.2 ч.4 ст. 19 Закону №1105, ст. 33 Закону № 1105 та п.5 Порядку № 1266 припускають неоднозначне трактування прав та обов'язків Позивача як платника платежів за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та Відповідача як контролюючого органу, що застосовує фінансові санкції.

З огляду на положення ст.1 Закону № 1105 Відповідач є страховиком, а позивач - страхувальником у значенні, наведеному у Законі України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», тобто позивач як платник страхових виплат одночасно має статус платника єдиного внеску. При цьому, сплачені працівникові ОСОБА_2 кошти визнаються страховими коштами, тобто коштами, що надійшли від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

З'ясовуючи питання, яка норма права підлягала застосуванню до спірних правовідносин між страхувальником зі статусом платника єдиного соціального внеску і контролюючим органом, колегія суддів зазначає наступне..

Відповідно до ст. 4 Закону № 1105 та Переліку державних інспекцій та інших контролюючих органів, яким надаватиметься дозвіл Кабінету Міністрів України на проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб - підприємців, Фонд соціального страхування є контролюючим органом у сфері використання коштів за усіма видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.6 ч.2 ст. 9 Закону № 1105 Фонд та його робочі органи відповідно до покладених на них завдань здійснюють контроль за використанням страхових коштів та застосовують в установленому законодавством порядку фінансові санкції і накладають адміністративні штрафи.

Відповідно до ст.113.3 Податкового кодексу України штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються у порядку та у розмірах, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Обґрунтовуючи підстави для застосування фінансових (штрафних) санкцій відповідач мав би керуватися принципом презумпції правомірності рішень позивача як платника єдиного соціального внеску та страхових платежів.

Зокрема, згідно з п.4.1.4 ст. 4 та п.56.21 ст. 56 Податкового кодексу України в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків та зборів (платежів, внесків) або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення такого платника вважаються правомірним.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 - кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.04.2005 «Афанасьєв проти України» вказав, що спосіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - повинен бути «ефективним» як у законі так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

В рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У рішенні у справі «Олсон проти Швеції» Європейський суд з прав людини сформулював вимогу чіткого визначення меж дискреційних повноважень, а саме: «Закон, яким надаються повноваження певним органам державної влади, має бути таким, щоб обсяг повноважень та спосіб їх застосування були зазначені з достатньою чіткістю та при цьому враховувалась легітимна мета того чи іншого вживаного заходу в тій чи іншій ситуації, щоб надати індивідуальний адекватний захист від свавільного втручання».

Європейський суд з прав людини роз'яснив, що у разі, коли національне законодавство припускало неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків особи, національні органи зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для неї (Справа «Щокін проти України»).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є перед бачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.

Відповідно до ч.6 ст. 7 КАСУ у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Щодо стягнення понесених судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що Військово - медичного управління Служби безпеки України сплачено судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 1 378, 00 грн., підтверджується квитанцією №93 від 26.04.2016.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру суб'єктом владних повноважень, юридичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору складає - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

В свою чергу, позовна заява подана у 2016 році.

Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2016 року становить 1 378, 00 грн.

Таким чином, розмір судового збору за подання позовної заяви становить - 1 378, 00 грн.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у розмірі 1 378, 00 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року підлягає скасуванню.

К Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військово - медичного управління Служби безпеки України - задоволити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року - скасувати.

Адміністративний позов Військово - медичного управління Служби безпеки України до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задоволити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Київського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової працездатності від 17.03.2016 року №29-Ц в частині повернення страхових коштів Фонду в сумі 3 110, 58 грн., виплачених працівникові ОСОБА_2 та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності у сумі 1 444, 07 грн.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Київського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової працездатності від 18.04.2016 року №1390-05 в частині повернення страхових коштів Фонду в сумі 3 110, 58 грн., виплачених працівникові ОСОБА_2 та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності у сумі 1 444, 07 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (адреса: 03062, м. Київ, пр.-т. Перемоги 92/2, ) на користь Військово - медичного управління Служби безпеки України (адреса: 01021, м. Київ, вул. Липська 11 ) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1 378 (чотирьох тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 30 жовтня 20118 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

Н.М. Троян