Справа № 815/94/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2018-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/94/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді:Шляхтицького О,І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

за участю секретаря - Ханділян Г.В.

за участю: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним і скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМС в Одеській області №239 від 15 грудня 2017 року (далі ДМС) та зобов'язати ДМС прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що відповідачем не було проаналізовано відповідним чином інформацію по країні заявника, не спростовано можливість загрози життю позивача, безпеці чи свободи в країні походження в разі повернення. Зазначена відповідачем інформація не розкриває умов безпечного знаходження позивача у країні походження та стосується тільки перебування народності Рохінджа на території Бангладеш через їх переслідування у М'янмі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року в позові було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Обставини справи.

07 грудня 2017 року позивач звернувся із заявою №199 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС.

Наказом ДМС №239 від 15 грудня 2017 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів особової справи позивача не спостерігається фактів його переслідування, в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи. За матеріалами заяви, анкети та протоколів співбесід також не спостерігається елементу переслідування особи за ознакою віросповідання як в країні громадянської належності, так і поза її межами.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Преамбулою Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) передбачено, що цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Положеннями ст.8 Закону визначено порядок попереднього розгляду заяв. Так, ч.6 вказаної статті передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону вбачається, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З аналізу наведеного вбачається, що законодавцем передбачено можливість на даній стадії розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту відмовити в оформленні документів для вирішення вказаного питання в зв'язку з очевидною необґрунтованістю такої заяви, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Колегія суддів з огляду на матеріали справи та з урахуванням обставин, встановлених судом першої інстанції, вважає правомірною відмову ДМС в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту на підставі на ч.6 ст.8 Закону.

З матеріалів особової справи не спостерігається фактів переслідування позивача, в країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи.

Так, позивачем в Анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.66) було зазначено, зокрема, що «Хтось сварився, людину вдарили та вбили, я це все бачив. Згодом та людина яка вдарила робила мені всілякі перешкоди щоб я не давав ніякі свідчення про те, що він вбивця. Я бачив всіх присутніх під час бійки, того хто вдарив теж. Той, якого вдарили через день помер. Ті, хто були причетні до вбивства погрожували мені».

Колегія суддів зазначає, що вказані посилання заявника можуть свідчити про кримінальну складову (на ґрунті наявних у позивача даних про особу, яка вчинила злочин) причин виїзду позивача за межі Бангладеш, що водночас, не може бути підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутня така ключова обставина, як переслідування заявника за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також не спостерігається елементу переслідування особи за ознакою віросповідання як в країні громадянської належності, так і поза її межами.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що позивач надає різні відомості під час анкетування та проведення протоколу співбесіди без належного обґрунтування. Так, зі слів позивача, після вбивства особи до нього почали надходити погрози з боку вбивць, які неодноразово приходили до дому позивача та вимагали щоб, останній не надавав свідчень про факт вбивства в суді у разі відкриття кримінального провадження. В заяві шукач захисту повідомив, що після суду, де він виступав в якості свідка, його почали бити вбивці загиблої особи, хоча під час проведення протоколу співбесіди від 15 грудня 2015 року позивач спростував інформацію про факт побиття після суду, пояснюючи це тим, що саме в той момент прибула поліція, відповідно до чого він не зазнавав фізичного насилля.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Як було зазначено позивачем в Анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.65), він вибув з країни громадянської належності авіарейсом м.Дакка (Бангладеш)-Стамбул (Туреччина)-Москва (Російська Федерація). В транзитному пункті, а саме в м.Стамбул (Туреччина) позивач перебував приблизно 3 години, а на території РФ позивач проживав 22 діб у посередника і лише в подальшому вирушив у напрямку України автомобілем, тобто, позивач до моменту потрапляння на територію України перебував в третій безпечній країні, що свідчить про очевидну необґрунтованість заяви про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту, оскільки у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ДМС №239 від 15 грудня 2017 року та зобов'язати ДМС прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні до зазначених в позові, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 01 листопада2018 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Семенюк Г.В. Потапчук В.О.