Справа № 804/1414/15
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2018 року

Київ

справа №804/1414/15

адміністративне провадження №К/9901/10693/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача: Хохуляка В.В.,

суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 (головуючий суддя - Серьогіна О.В., судді: Ніколайчук С.В., Турова О.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 (головуючий суддя - Чумак С.Ю., судді: Гімон М.М., Юрко І.В.) у справі №804/1414/15 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби про скасування податкової вимоги та рішення,

ВСТАНОВИВ:

фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив скасувати податкову вимогу від 14.05.2014 №Ф-У-995 та рішення від 26.05.2014 № прийнятті Криворізькою південною об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016, позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Державна фіскальна служба України звернулась з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі №804/1414/15, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 129 Конституції України, пункту 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пункту 4.1 Наказу Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 №452 «Про затвердження Порядку розгляду органами доходів і зборів скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу», статей 69, 71, 86, 138, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В обґрунтування касаційної скарги, Державна фіскальна служба України зазначає, що під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а також неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що стало причиною безпідставного скасування правомірно прийнятих податкової вимоги та рішення.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не скористався своїм правом та не надав заперечення на касаційну скаргу, що не перешкоджає її розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт №439/173/НОМЕР_1 від 14.05.2014.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у результаті чого визначено суму (з урахуванням частини одинадцятої статті 8 вказаного Закону) єдиного внеску у загальному розмірі 30765,09грн., в тому числі по періодах: 2011 рік - 6902,16грн., 2012 рік - 10583,50грн., 2013 рік - 13279,43грн. Згідно висновків викладених у вказаному акті перевірки позивачем безпідставно завищено суму витрат за 2011 рік на 18720,00грн., за 2012 рік на 30500,00грн., за 2013 рік на 38000,00грн. та занижено чистий оподатковуваний дохід за 2011 рік на суму 19890,95грн., за 2012 рік на суму 30500,00грн. та за 2013 рік на суму 38269,23грн. внаслідок чого встановлено заниження позивачем оподатковуваного доходу, з якого нараховується єдиний внесок на такі ж суми.

Висновок податкового органу про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 вказаних норм податкового законодавства ґрунтується на заниженні позивачем чистого оподатковуваного доходу у загальній сумі на 88660,18грн. за рахунок завищення суми витрат у загальному розмірі 87220,00грн., у зв'язку з неправомірним включенням вартості послуг з обслуговування охоронної сигналізації за ІІ-ІV квартали 2011 року, що надані позивачу платником єдиного податку - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 у загальній сумі 9720,00грн. та безпідставним включенням вартості ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями у сумі 77500,00грн., та заниженні доходу у загальному розмірі 1440,18грн.

На підставі висновків викладених у вказаному акті перевірки Криворізькою південною об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-У-995 від 14.05.2014 на суму недоїмки у розмірі 30765,09грн. та прийнято рішення № від 26.05.2014 про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2757,64грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Скориставшись правом адміністративного оскарження позивач оскаржив до податкового органу вищого рівня вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування фінансових санкцій. За результатом адміністративного оскарження рішеннями Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 24.06.2014 №3975/10/04-36-10-08-09 та Державної фіскальної служби України від 07.08.2014 №569/5/99-99-10-01-07-15 у задоволенні скарг позивача було відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що податковим органом не доведено наявність складу податкового правопорушення, покладеного в основу спірного рішення та вимоги, і як наслідок, безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-У-995 від 14.05.2014 на суму недоїмки у розмірі 30765,09грн. та застосовано до позивача фінансові санкцій у розмірі 2757,64грн.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 вказаного Закону єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

З аналізу вищенаведених положень вбачається, що базою оподаткування єдиним внеском для платника є сума доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

У відповідності до частини третьої, четвертої та п'ятої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, на зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до Закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача, а також нараховується на суми незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (частина одинадцята статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є недоїмкою і стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Згідно з частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Згідно з пунктом 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Перевіркою встановлено завищення позивачем витрат внаслідок неправомірного віднесення до їх складу вартості ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування встановлений у статті 177 Податкового кодексу України.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Положеннями пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (пункт 164.1 статті 164 цього Кодексу).

При цьому, обов'язковими умовами для врахування витрат фізичної особи-підприємця при визначенні об'єкта оподаткування, є зв'язок понесених витрат з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця та їх документальне підтвердження.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункту 138.2 статті 138 цього Кодексу).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем до складу витрат включено витрати, сплачені ФОП ОСОБА_3 за обслуговування охоронної сигналізації, про що свідчать належні розрахункові документи, витрати по яких підтверджені відповідними платіжними документами та не оспорюються відповідачем.

Крім того, відповідно до абзацу «ж» підпункту 138.10.6 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів (крім тих, вартість та строк використання яких відповідають ознакам, встановленим для основних засобів розділом І цього Кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів), виданих державними органами для провадження господарської діяльності, в тому числі витрати на плату за реєстрацію підприємства в органах державної реєстрації, зокрема в органах місцевого самоврядування, їх виконавчих органах, у тому числі витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів на право здійснення за межами України вилову риби та морепродуктів, а також надання транспортних послуг.

Статтею 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до спеціальних законів, у тому числі виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами.

Згідно положень Постанови Кабінету міністрів України від 13.05.1996 №493 «Про тимчасовий порядок видачі ліцензій на право імпорту, експорту, оптової торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами» термін дії ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами - один рік.

Підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказано, що основні засоби - матеріальні активи, вартість яких перевищує 2500,00грн. і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Ліцензія на право здійснення оптової торгівлі алкогольними напоями або тютюновими виробами видається терміном на п'ять років із щорічною сплатою платежу, а ліцензія на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами - терміном на один рік із щоквартальною сплатою платежу.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.120 пункті 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Стаття 145 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає класифікацію груп основних засобів та інших необоротних активів.

Підпунктом 145.1.1 пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зокрема, передбачено, що нарахування амортизації нематеріальних активів здійснюється за певними методами і протягом певних строків по групах, до яких. Крім інших, входить група 6 «інші нематеріальні активи (право на ведення діяльності, використання економічних та інших привілеїв тощо)».

Отже, ліцензії, видані державними органами для провадження господарської діяльності, належать до складу нематеріальних активів групи 6 відповідно до підпункту 145.1.1 пункту 145.1 статті 145 при одночасному виконанні двох умов: їх вартість перевищує 2500 грн.; термін дії перевищує один рік.

При невиконанні ж хоча б однієї умови з вказаних умов в податковому обліку вартість таких ліцензій відноситься до складу інших витрат звичайної діяльності.

Судами встановлено, що сторонами у розглядуваній справі не заперечується факт оплати позивачем сум на придбання ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами у спірний період.

У відповідності до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2015 у справі №804/19663/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2015 визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 26.05.2014 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 16623,75грн, з яких 13299,00грн. - основний платіж та 3324,75грн. - штрафні санкції; №, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 988,00грн. за порушення норм з регулювання обігу готівки, прийнятих за наслідками тієї ж перевірки, а також за той же період часу, що і оскаржувані в даній справі рішення.

Вказаними судовими рішеннями встановлено безпідставність висновків податкового органу викладених в акті перевірки від 14.05.2014 №439/173/НОМЕР_1 про завищення позивачем витрат у 2011, 2012 та 2013 роках. Фактично судами встановлено відсутність бази оподаткування, з якої податковим органом визначено позивачу зобов'язання з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи викладене та з огляду на те, що рішення суду про скасування податкових повідомлень-рішень від 26.05.2014 № та №, прийнятих на підставі акта перевірки господарської діяльності позивача від 14.05.2014 №439/173/НОМЕР_1, набрало законної сили, та відповідно до приписів статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України має преюдиційне значення у даній справі, а понесені позивачем документально підтверджені витрати за обслуговування охоронної сигналізації та витрати на придбання ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами за 2011, 2012, 2013 роках відносяться до інших витрат звичайної діяльності та підлягають врахуванню при визначення об'єкта оподаткування фізичної особи-підприємця, висновок судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог щодо скасування податкової вимоги від 14.05.2014 року № Ф-У-995 та рішення від 26.05.2014 року № Криворізької південної об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів є правильним.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної фіскальної служби України без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі №804/1414/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

І.А. Гончарова

Судді Верховного Суду