Справа № 802/888/18-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/888/18-а Головуючий у 1-й інстанції: Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

24 жовтня 2018 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Сторчака В. Ю. Ватаманюка Р.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року (головуючий суддя Крапівницька Н.Л.) у справі №802/888/18-а за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання неправомірним рішення і призначення пенсії,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду м. Вінниці №8385 від 15.12.2017 року про відмову в призначенні йому пенсії згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування";

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці призначити та виплачувати йому з 26.06.2017 року пенсію згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що право громадянина України на призначення пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні, і тому, проживаючи на даний час в Ізраїлі, він як громадянин України має такі ж самі конституційні права, як і громадяни, які постійно проживають на території України. Також позивач заперечує наявність будь-якого зв'язку між правом громадянина України на призначення та отримання пенсії з фактом відсутності механізму виплати пенсії громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. Заявник апеляційної скарги, дублюючи власні доводи наведені в позовній заяві, вказує на те, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати та забезпечувати право своїх громадян на призначення та одержання пенсії незалежно від того, де на даний час особа проживає, - в Україні чи за її межами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив доцільність задоволення апеляційної скарги позивача та зазначив про відсутність правових підстав для призначення пенсії за віком ОСОБА_5 з огляду на відсутність у нього місця постійного проживання на території України та допущенне ним порушення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії.

В судовому засіданні представники позивача вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти доводів представників позивача та просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду без змін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи та надавши правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_5, виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.

26.06.2017 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниця з заявою про призначення пенсії, згідно ст.26 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, до якої було додано відповідний пакет документів згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року.

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниця, оформленого протоколом № 8385 від 05.12.2017 року, в призначенні позивачу пенсії за віком відмовлено та пояснено, що виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладення Україною з відповідною державною міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні.

Позивач, вважаючи відмову у призначенні йому пенсії протиправною, звернувся до суду за захистом свої прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, підтримав позицію відповідача щодо наявності обов'язкового зв'язку між фактом виникнення права на пенсію з умовою постійного проживання заявника на території України, або ж необхідністю укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні, що на разі використано не може бути, оскільки договір в області пенсійного забезпечення між країною Ізраїль та Україною не укладений.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку виниклим правовідносинам зазначає наступне.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-IV) загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закон втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає доцільним звернути увагу на розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року №672-р, яким схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного Фонду України на період 2020 року, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Таким чином, враховуючи відсутність у позивача постійного місця проживання на території України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звернення представника позивача із заявою про призначення пенсії до відповідача.

Підсумовуючи викладена, колегія суддів доходить до висновку, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

В розрізі встановлених обставин справи, колегія суддів заперечує аналогічність висновку Верховного Суду, викладену в постанові від 19.04.2018 року №601/198/16, з висновками суду першої інстанції, здійсненими в ході розгляду даної справи, оскільки касаційна інстанція, погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії громадянину України, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, встановила порушення останнім порядку звернення за призначенням пенсії в частині неподання відповідної заяви встановленого зразка, в той час, як позиція суду першої інстанції стосовно правомірності відмови пенсійного органу у призначенні пенсії громадянину України, який проживає в іншій державі, обгрунтована фактом відсутності місця постійного проживання заявника на території України.

Факт дотримання позивачем процедури звернення до пенсійного органу з заявою встановленого зразка та надання відповідного пакету документів визнано судом першої інстанції та засвідчено на разі наявними матеріалами справи.

Стосовно визначення належного способу захисту порушеного права позивача, суд апеляційної інстанції враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

При цьому, зобов'язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

В даному випадку, відповідачем не заперечувався факт наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії та документів, які такий стаж підтверджують.

Жодних доводів пенсійного органу, щодо відсутності правових підстав для призначення пенсії позивачу в розрізі положень ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" при розгляді даної справи представниками відповідача не зазначено.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав позивача, у спірних правовідносинах, є зобов'язання органу Пенсійного фонду України призначити та виплачувати ОСОБА_5 з 26.06.2017 року пенсію згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з огляду на здійснений аналіз норм пенсійного законодавства, з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, дійшов висновку, що виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера, а відсутність законодавчо встановленого механізму призначення та виплати пенсії громадянину України, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Наведена правова позиція також неодноразово підтримувалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 27.03.2018 року № 569/6114/17 та від 20.09.2018 року №754/3047/17.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги та оскаржуваного судового рішення, судова колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, а викладені в ній доводи такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки заявник наводить підстави, які дозволяють вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права.

Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання неправомірним рішення і призначення пенсії скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати неправомірним рішення комісії Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці №8385 від 05.12.2017 року щодо відмови ОСОБА_5 в призначенні пенсії згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці призначити та виплачувати ОСОБА_5 з 26.06.2017 року пенсію згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 жовтня 2018 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7