Справа № 825/2292/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м. Київ №825/2292/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М..,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2018 року (повний текст рішення виготовлено 25 липня 2018 року, суддя Бородавкіна С.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у якому просила:

- визнати неправомірними дії та скасувати рішення відповідача від 28.12.2017 №1643106/Т-7 про відмову доплатити їй пенсію;

- зобов'язати відповідача здійснити перерахунок її пенсії по першій групі інвалідності з 01.06.2016 по 31.10.2017, та стягнути з відповідача на її користь недоотриману пенсію в сумі 13017,08 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови ОСОБА_2 здійснити перерахунок та виплату пенсії по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року. Зобов'язано Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України здійснити ОСОБА_2 перерахунок пенсії по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року. Зобов'язано Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 недоотриману пенсію по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, з урахуванням виплачених сум. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду на користь ОСОБА_2 витрати на надання правової допомоги в сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що позивачу пенсія за віком була призначена достроково на 35 повних місяців та 1 неповний місяць, з врахуванням положень пункту 7-2 Розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зі зменшенням розміру пенсії на 18%. Враховуючи наведене вважає, що вказане зменшення розміру пенсії повинно зберігатись і після переведення ОСОБА_2 на пенсію по І групі інвалідності. Крім того, лист, яким відмовлено ОСОБА_2 в перерахунку пенсії, не є рішенням суб'єкта владних повноважень. Також відповідач вважає, що позивачем пропущено встановлений Кодексом адміністративного судочинства строк звернення до суду.

Від позивача до Шостого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Чернігівському ОУПФ та в період з 08.07.2014 по 29.10.2015 отримувала пенсію за віком, призначену достроково на 35 повних місяців + 1 неповний місяць (36 місяців) відповідно до пункту 7-2 Розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У зв'язку з наведеним, відповідачем розраховано розмір пенсії позивача із зменшенням на 18% від розміру пенсії, визначеного за статтями 27 та 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Загальний страховий стаж позивач складає 37 років 7 місяців 6 днів; вік виходу на пенсію - 56 років.

30.10.2015 ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію по І групі інвалідності (підгрупа Б), про що відповідачем складено відповідне розпорядження.

ОСОБА_2 звернулась до Чернігівського ОУПФ із заявою про перерахунок пенсії за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 виходячи із 100% пенсії за віком (а.с. 13), оскільки ваажала, що після переведення її на пенсію по інвалідності до 01.06.2016 відповідач виплачував їй пенсію в розмірі 100% пенсії за віком, однак, Чернігівським ОУПФ, з незрозумілих їй причин, з 01.06.2016 розмір пенсії був значно зменшений.

Листом від 28.12.2017 за № 1643/06/Т-7, отриманим позивачем 05.01.2018, відповідач відмов ОСОБА_2 в задоволенні вказаної заяви, зазначивши, що оскільки їй пенсія призначена за віком достроково на 36 місяців, зменшення розміру пенсії на 18% від розміру пенсії, визначеного статтями 27 та 28 вказаного Закону, має застосовуватись і для пенсій по інвалідності. Враховуючи доопрацьоване програмне забезпечення, Управлінням розмір пенсії позивача був приведений до норм пункту 7-2 Розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 14).

Аналогічна відповідь органу Пенсійного фонду України листом від 04.01.2018 за № 106/02/Т-11 надана позивачу на звернення до Урядового контактного центру (а.с. 23-24).

Вважаючи дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії по І групі інвалідності за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 протиправними, ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції зазначив, що з 30.10.2015 по 31.10.2017 повинно було виплачувати ОСОБА_2 пенсію по інвалідності І групи в розмірі 100% пенсії за віком. Однак, Чернігівське ОУПФ, відмовляючи ОСОБА_2 в перерахунку розміру її пенсії за І групою інвалідності за період з 01.06.2016 по 31.10.2017, діяло не в межах своїх повноважень та не у відповідності до норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV); (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій).

Частино першою статті 9 Закону № 1058-IV визначено види пенсій. Зокрема, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються, в тому числі, такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором (частина перша статті 10 Закону).

Правове регулювання підстав призначення і визначення розміру пенсій за віком та по інвалідності різниться, вказані особливості визначені в розділах ІІІ («Пенсії за віком у солідарній системі») та IV («Пенсії по інвалідності у солідарній системі») Закону № 1058-IV.

Так, відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент призначення пенсії за віком), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року.

При цьому, Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI Розділ 15 «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 7-2 такого змісту: «До 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчислений відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 цього Закону, зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію. Зменшення розміру пенсії за віком застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду.».

Тобто, у випадку, якщо жінка має страховий стаж не менше 30 років та їй виповнилось 55 років, вона може скористатись правом дострокового виходу на пенсію, але із зменшенням розміру пенсії.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що досягнувши віку 56 років та маючи загальний страховий стаж 37 років 7 місяців 6 днів, ОСОБА_2 звернулась до Чернігівського ОУПФ із заявою про призначення пенсії за віком, з врахуванням вищевказаних умов.

08.07.2014 відповідачем позивачу була призначена пенсія за віком достроково на 36 місяців із зменшенням її розміру на 18% від розміру пенсії, визначеного відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 Закону.

09.10.2015 ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності (загальне захворювання), про що видано довідку до акта огляду МСЕК серії АВА № 012822 (повторно встановлено 07.10.2016) (а.с. 12), у зв'язку з чим з 30.10.2015 переведено на пенсію по інвалідності.

Відповідно до частин другої та третьої статті 45 Закону № 1058-IV, пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Відповідно до статті 30 Закону № 1058-IV (в редакції; чинній на момент переведення позивача на пенсію по інвалідності) пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Особи, визнані інвалідами, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для інвалідів I групи, - від 54 років до досягнення особою 59 років включно - 10 років (частина перша статті 32 Закону).

Частиною першою статті 33 Закону встановлено, що пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: інвалідам I групи - 100 відсотків пенсії за віком.

Таким чином, після звернення ОСОБА_2 до Чернігівського ОУПФ із заявою про переведення із пенсії за віком на пенсію по І групі інвалідності, та після винесення відповідачем відповідного розпорядження, до спірних правовідносин повинні застосуватись положення розділу IV Закону, а нарахування пенсії має здійснюватися відповідно до ст. 33 Закону.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що призначаючи позивачу пенсію по І групі інвалідності, в період з 30.10.2015 по 01.06.2016, Чернігівське ОУПФ здійснювало її виплату в розмірі 100% пенсії за віком, без застосування зменшення на 18%, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Однак, в період з 01.06.2016 по 31.10.2017 відповідач, посилаючись на положення пункту 7-2 розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV та доопрацьоване програмне забезпечення, зменшив розмір пенсії позивача на 18%.

Згідно із статтею 34 Закону пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності.

Частиною першою статті 35 Закону передбачено, що у разі зміни групи інвалідності пенсія в новому розмірі виплачується з дня зміни групи інвалідності.

Якщо особа визнана інвалідом нижчої групи, пенсія виплачується за попередньою групою до кінця місяця, в якому змінено групу інвалідності.

Враховуючи вищенаведені приписи Закону № 1058-IV, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Чернігівське ОУПФ з 30.10.2015 по 31.10.2017 повинно було виплачувати ОСОБА_2 пенсію по інвалідності І групи в розмірі 100% пенсії за віком.

Щодо доводів відповідача, зазначених в апеляційній скарзі, що в даному випадку має бути застосовано пункт 7-2 розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, колегія суддів не може прийняти такі до уваги та вважає необґрунтованими, оскільки викладені в ньому положення та обмеження законодавець встановив для жінок, які бажають вийти на пенсію до досягнення встановленого Законом пенсійного віку, та він застосовується виключно у випадку призначення пенсії за віком.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, способом відновлення порушеного права позивача є визнання протиправними дій Чернігівського ОУПФ щодо відмови ОСОБА_2 здійснити перерахунок та виплату пенсії по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, зобов'язання Чернігівського ОУПФ здійснити ОСОБА_2 перерахунок пенсії по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року та зобов'язання Чернігівського ОУПФ нарахувати та виплатити ОСОБА_2 недоотриману пенсію по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, з урахуванням виплачених сум.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 пропущено строк звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У частині другій цієї статті зазначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено іншого, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), колегія суддів переконана, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, законах України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати". Такий висновок суд апеляційної інстанції робить, виходячи з наступного.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Відповідно до статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб'єкта владних повноважень.

В свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, як підставу відмови у задоволенні позову, у справах з вимогами, пов'язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов'язаними з виплатою доходу як складової конституційного права на соціальний захист, до якого належить, зокрема, й пенсія.

За таких обставин колегія суддів не погоджується із тим, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки це має наслідком неможливість реалізувати передбачене частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги те, що ОСОБА_2 мала обґрунтовані та розумні сподівання на розрахунок пенсії по І групі інвалідності у правильному розмірі, а ухиляючись від здійснення вірного розрахунку пенсії позивачу, Чернігівське ОУПФ невиправдано втручається у право позивача на мирне володіння належними їй грошовими коштами, що свідчить про порушення частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та зважаючи на те, що позивачу було невірно розраховано розмір пенсії по І групі інвалідності, про що вона остаточно дізналась лише в січні 2018 року після отримання відповідного листа, суд вважає, що ОСОБА_2 дотримано строк звернення до суду.

Також, в апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд першої інстанції незаконно постановив стягнути витрати на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань такого, оскільки за бюджетною програмою відсутні бюджетні асигнування в Управління, а відповідно і кошти, які спрямовані на сплату судових витрат.

Вирішуючи дане питання колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Обґрунтовуючи причини неможливості сплати судових витрат відповідач посилається на відсутність відповідного фінансування, в той час як самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та з відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судових витрат, не можуть вважатися підставою для звільнення від сплати таких, адже позивачем по справі у даному випадку фактично понесені витрати на правову допомогу, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та така особа, об'єктивно та правомірно у випадку задоволення позову може розраховувати на їх повернення.

Разом з тим, суд додатково зазначає, що держава в особі Кабінету Міністрів України взяла на себе обов'язок забезпечити фінансування державних органів, яких позбавили пільг щодо сплати судового збору, а відтак, саме за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати, пов'язані з розглядом справи.

Також, відповідно до ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В апеляційній скарзі міститься клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу, яке обґрунтоване тим, що оплата в розмірі 2500 грн. є завищеною, також апелянт вказує, що відсутність в детальному описі вартості кожного виду виконаної роботи не дає можливості прорахувати вірний розмір витрат, що є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог як доведених.

Розглядаючи такі доводи, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку відпрацьованого гонорару адвокатом Мотяш М.І. (а.с.56) та квитанції №20 (а.с.58) позивач сплатила адвокату суду в 2500 грн. за складення позовної заяви та за участь адвоката в суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази про складення позовної заяви адвокатом, оскільки така підписана самим позивачем та подану таку заяву до суду позивачем безпосередньо, а адвокат Мотяш М.І. був присутнім лише в одному судовому засіданні в суді першої інстанції 19.07.2018 з 13 год. 51 хв. до 14 год. 44 хв. та з 15 год. 37 хв. до 15 год. 40 хв., що загалом становить не більше однієї години, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову, а відтак, колегія судів, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 1800 грн., що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат саме в зазначеному розмірі.

Зважаючи на вищевикладене, колегія апеляційного суду зазначає, що доводи, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи в частині розподілу судових витрат, призвели до помилкового вирішення справи в цій частині, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду на користь ОСОБА_2 витрат на надання правової допомоги в сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. слід скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2018 року в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду на користь ОСОБА_2 витрат на надання правової допомоги в сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. скасувати, ухвалити в цій частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду на користь ОСОБА_2 витрати на надання правової допомоги в сумі 1800 (тисячу вісімсот) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог про стягнення витрат на надання правової допомоги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко