Справа № 826/13995/16
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 жовтня 2018 року

Київ

справа №826/13995/16

адміністративне провадження №К/9901/20194/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року (головуючий суддя Мазур А.С.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року (головуючий суддя Шелест С.Б., судді - Пилипенко О.Є., Чаку Є.В.) у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 25 серпня 2016 року № 451 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. РФ ОСОБА_3.»; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 5 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 лютого 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою від 4 серпня 2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої вказав про неможливість повернутися до країни-походження - Російської Федерації - у зв'язку з побоюванням щодо безпеки особистого життя з підстав збройного конфлікту між Україною та Російською Федерацією. Заявник вказав на те, що з 2007 року живе в Україні та є патріотом цієї країни.

За результатами проведених співбесід та вивченням матеріалів особової справи, відповідачем прийнято рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене повідомленням від 25 серпня 2016 року №196.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 25 серпня 2016 року № 451 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. РФ ОСОБА_3.» відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абзаців 2, 4 частини першої статті 6 та статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відмова Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідачем обґрунтовано відмовлено ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивачем не доведено, що тимчасово перебуваючи в Україні, і під час перебування в країні його громадянської належності виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», внаслідок яких він не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначена позиція підтримана Київським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив постанову суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 4 серпня 2011 року набрав чинності Закон України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закон № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Отже, необхідною вимогою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є наявність умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Закону України від 18 березня 2004 року № 1629-ІV «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» передбачено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що вцілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач з 2007 року проживає в Україні, на територію України прибув легально на залізничному транспорті з метою працевлаштування. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до серпня 2016 року ОСОБА_3 не звертався.

Позивач у своїй заяві-анкеті від 4 серпня 2016 року зазначив, що підставою для звернення з такою заявою слугували його побоювання повернутися до країни походження, тому що існує загроза його життю через фізичну розправу від приватних осіб, а також через збройний конфлікт між Україною та Російською Федерацією. Однак, відповідач приймаючи оскаржуваний наказ дійшов висновку, що такі доводи заявника ґрунтуються лише на суб'єктивних твердженнях та не мають документального підтвердження, оскільки під час проведення співбесіди 19 серпня 2016 року позивачу було постановлено питання: «Розкажіть детально, що змусило Вас покинути країну походження?», на що останній відповів: «Нічого, я просто поїхав до України у 2007 році з метою працевлаштування». Також під час співбесіди ставились питання: «Чи зазнавали Ви психологічного або фізичного тиску в країні походження?» та «Чи були Ви членом політичних партій у РФ» на які позивач надав відповідь: «Ні». На питання: «Яка мета Вашого звернення до міграційної служби?», Позивач відповів: «Я хочу залишитися в Україні жити».

Крім того, з протоколу співбесіди від 19 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 з 2007 року розшукують правоохоронні органи Російської Федерації, у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справи за статтею 162 пункти а, б, в частини четвертої (Розбій) та статтею 105 пункти а, е, ж, з частини другої (Вбивство).

На питання «Чому ви звернулися лише зараз, а не тоді коли прибули в Україну у 2007 році» позивач повідомив, що потрапив у СІЗО і йому нікуди діватися, тобто хоче уникнути екстрадиції.

Отже, з наведеного вбачається, що позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції шляхом процедури набуття захисту в Україні.

Згідно з «Керівництвом по процедурі і критеріям вивчення статусу біженця» УВКБ ООН від 1992 року, глава ІІ, п. 56, переслідування слід відрізняти від покарань за звичайні порушення закону відповідно до звичайного права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець, це не особа, що переховується від покарання.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства та встановивши фактичні обставини справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 та правомірність прийняття відповідачем рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час проведення співбесіди з позивачем встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті при вирішенні питання щодо надання позивачу додаткового захисту в Україні, з урахуванням визначення викладеного у пункті 13 частини статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність надання доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Колегія суддів вважає, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець