Справа № 804/4349/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року Справа № 804/4349/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засіданняОСОБА_1 ОСОБА_2
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства Юстиції України, третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про визнання протиправним та скасування наказу №557/5 від 27.02.2018р., -

ВСТАНОВИВ:

11.06.2018р. ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» та просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України №557/5 від 27.02.2018р. «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем оспорюваний наказ №557/5 від 27.02.2018р. був виданий необґрунтовано, на підставі камеральної перевірки, яка була проведена із процедурними порушеннями, а саме: із довідкою перевірки від 23.02.2018р. позивача ніхто не ознайомлював, копію довідки він не отримував, а отримав її лише 23.03.2018р. за його зверненням про її видачу, перевірка проводилася без участі позивача, з її результатами його не було ознайомлено, чим було позбавлено позивача права участі у процесі перевірки, наданні заперечень чи пояснень в порушення вимог п.п.3.8 Порядку здійснення контролю у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016р. №990 (далі Порядок №990). Позивач посилається і на те, що оспорюваний наказ є невмотивованим, оскільки не містить інформації, які саме порушення були вчинені; чи призвели такі дії нотаріуса до порушення прав та законних інтересів фізичних або юридичних осіб; в наказі відсутні конкретні порушення пунктів Порядку №990 та не вказано права яких осіб було порушено, що не відповідає вимогам ст. 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також позивач вказує і на те, що відповідачем під час проведення камеральної перевірки не вживались будь-які заходи щодо перевірки порушень, які виявлено на підставі даних реєстру, не запитувались копії документів на паперових носіях та пояснення позивача у порушення вимог п.8 Порядку №990. За викладеного, позивач вважає, що оспорюваний наказ є неспіврозмірним з діями, які були вчинені, і його не можна назвати обґрунтованим, оскільки тимчасове блокування доступу до відповідного Реєстру позбавило позивача права на здійснення нотаріальної діяльності у спосіб не передбачений Законом України «Про нотаріат», а тому вважає, що при прийнятті оспорюваного наказу відповідачем порушено принцип обґрунтованості, гласності та пропорційності.

Позивач у судовому засіданні 06.08.2018р. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, що підтверджується змістом протоколу судового засідання від 06.08.2018р. (а.с.60-62).

У судове засідання 05.09.2018р. позивач не зявився, причину неявки не повідомив, проте 03.09.2018р. до канцелярії суду засобами поштового звязку надіслав заяву про розгляд даної справи без його участі, у якій також просив задовольнити його позов (а.с.95).

Представник відповідача у судовому засіданні 05.09.2018р. проти позову заперечував, у відзиві на позов просив у задоволенні адміністративного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що на підставі подання Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.02.2018р. було проведено камеральну перевірку дотримання законодавства щодо проведення реєстраційних дій позивачем за результатами якої була складена довідка від 23.02.2018р. та встановлені порушення, а саме: 28.04.2016р. позивачем як державним реєстратором за заявою ОСОБА_5 на підставі копій поданих документів, у тому числі і архівного витягу з рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів №374/1 від 21.05.2003р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав №29453809 згідно якого за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на земельну ділянку, проте із тексту архівного витягу рішення міської ради №374/1 від 21.05.2003р. було встановлено, що за його змістом було затверджено акти Державної технічної комісії від 17.12.2001р. та узаконено торгівельний павільйон тимчасового типу та земельну ділянку площею 0,025 га по вул. Сучкова, 93а Приватним підприємцем ОСОБА_5 загальною площею 36,9 кв.м., у тому числі торгівельна площа 31,3 кв.м. Отже, зі змісту вказаного рішення не вбачається надання у власність земельної ділянки заявнику, що є підставою для відмови у державній реєстрації прав згідно п.3.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, з електронної копії архівного витягу рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів №374/1 від 21.05.2003р., доданої до Державного реєстру прав, встановлено відсутність підпису посадової особи архіву, що свідчить про те, що позивачем зареєстровано право власності на підставі документів, які не відповідають вимогам законодавства у сфері державної реєстрації прав, оскільки зі змісту архівного витягу наведеного рішення неможливо встановити набуття прав на земельну ділянку ОСОБА_5 Також представник відповідача вказує і на те, що камеральна перевірка проводиться у строк, що не перевищує 14 робочих днів, наказ Міністерства юстиції України про проведення камеральної перевірки було опубліковано на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України 09.02.2018р. о 15.54 год. Також вказаний наказ був надісланий 09.02.2018р. позивачеві, тобто у відповідності до вимог п.7, п.12 Порядку №990, а оспорюваний наказ був надісланий позивачеві 01.03.2018р. Відповідач зазначає, що посилання позивача на його порушене право на участь у проведенні камеральної перевірки згідно п.8 Порядку №990 є безпідставними і необґрунтованими, оскільки вищезазначеним пунктом передбачено право, а не обовязок комісії вимагати від державних реєстраторів, уповноважених осіб субєктів державної реєстрації надання пояснень. Щодо незаконності оспорюваного наказу через відсутність у нього викладених порушень, які були вчинені, відсутність інформації щодо наслідків, до яких призвели дані порушення, то відповідач зазначає, що вказані доводи є необґрунтованими, оскільки зміст оспорюваного наказу відповідає вимогам Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2015р. №1405/5, який прийнятий на підставі довідки камеральної перевірки від 23.02.2018р., а, відтак, оспорюваний наказ є законним.

Третя особа в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином 13.09.2018р., що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням (а.с.68).

25.07.2018р. на адресу суду від третьої особи надійшли письмові пояснення у яких представник третьої особи просив вирішити справу із врахуванням цих пояснень та зазначив, що у третьої особи не було жодних правових підстав, як у технічного адміністратора Державного реєстру прав, для невиконання оспорюваного наказу Міністерства юстиції України та для перевірки законності і обґрунтованості відповідного наказу Мінюсту, як органу, на який покладені повноваження щодо здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації прав (а.с.52).

Згідно до ч.1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

При цьому, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності, неявку третьої особи в судове засідання без поважних причин, яка повідомлена належно про дату, час і місце розгляду справи, те, що представник відповідача у судовому засіданні надала згоду на розгляд справи у письмовому провадженні, суд вважає за можливе розглянути дану справу у письмовому провадженні згідно до вимог ст.ст. 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

У ході судового розгляду справи, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_4 є приватним нотаріусом та здійснює нотаріальну діяльність як приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, що підтверджується копією Свідоцтва про право зайняття нотаріальною діяльністю № 3029 від 14.05.1998р. (а.с.13).

08.02.2018р. відповідно до ст.37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку №990 та на підставі обґрунтованого подання головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.01.2018р. Міністерством юстиції України був прийнятий наказ №404/7 про проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 з 08.02.2018р., що підтверджується копією наведеного наказу (а.с.17).

23.02.2018р. за результатами камеральної перевірки позивача була складена відповідна довідка зі змісту якою вбачається, що комісією під час проведення камеральної перевірки позивача було встановлено, що 28.04.2016р. позивачем проведено державну реєстрацію права на земельну ділянку за ОСОБА_5 за його заявою на підставі архівного витягу рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів від 21.05.2003р. №374/1 зі змісту якого неможливо встановити набуття права власності на земельну ділянку за ОСОБА_5, крім того, електронна копія наведеного витягу рішення, доданою до Державного реєстру прав, встановлено відсутність підпису посадової особи архіву, тобто у ході камеральної перевірки встановлено порушення приватним нотаріусом ОСОБА_3 як державним реєстратором вимог ст.ст. 10, 18, 22, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с.22-23).

На підставі наведеної вище довідки від 23.02.2018р. про виявлені порушення вимог законодавства у сфері реєстрації прав, Міністерством юстиції України 27.02.2018р. було прийнято наказ №557/5 за яким відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку №990 тимчасово заблоковано доступ державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком 5 (пять) місяців (а.с.19).

Позивач оспорює вказаний вище наказ, просить визнати його протиправним та скасувати, вважаючи, що наказ №557/5 від 27.02.2018р. прийнятий на підставі камеральної перевірки, яка була проведена із процедурними порушеннями, а саме: з порушеннями ст.37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.п. 3.8 Порядку №990.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому розгляді даної справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-ІУ (далі Закон №1952), а контроль проведення камеральних перевірок та критерії, за якими здійснюється моніторинг, встановлюється Порядком здійснення контролю у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016р. №990 (далі Порядок №990).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06 жовтня 2016 року №1666-УІІІ, який набув чинності 02 листопада 2016 року, Закон №1952 доповнено статтею 37-1 «Здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав», якою Міністерство юстиції України наділено повноваженнями контролю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами субєктів державної реєстрації прав.

Згідно зі ст.37-1 Закону №1952 (яка набула чинності з 02.11.2016р.) за результатами моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами субєктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України проводить перевірки державних реєстраторів чи субєктів державної реєстрації прав.

За результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи субєктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами субєктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення про, зокрема, тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи субєкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав (частина друга, пункт 1 Закону №1952).

Відповідно до частини четвертої статті 37-1 Закону №1952 Кабінетом Міністрів України розроблено Порядок здійснення контролю у сфері державної реєстрації, затверджений постановою від 21 грудня 2016 року №990, який набув чинності 30 грудня 2016 року та, зокрема, безпосередньо визначає процедуру здійснення Мінюстом відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, із системного аналізу вищенаведених норм законодавства можна дійти висновку, що повноваження зі здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав відповідно до статті 37-1 Закону №1952 та Порядку №990 Міністерство юстиції України отримало з 02 листопада 2016р., а порядок реалізації таких повноважень визначено лише з 30 грудня 2016 року.

Тобто, повноваження Мінюсту щодо здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав було обмежено проведенням моніторингу та призначенням камеральних перевірок реєстраційних дій, вчинених субєктами державної реєстрації прав та державними реєстраторами, до набрання чинності статті 37-1 Закону №1952 та Порядку №990.

Проте, як встановлено у судовому засіданні, а також і підтверджується матеріалами справи, Міністерством юстиції України було проведено моніторинг реєстраційних дій у Державному реєстрі, а також проведено камеральну перевірку позивача на підставі вищенаведених норм, зокрема, реєстраційної дії з приводу державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_5, вчиненої приватним нотаріусом ОСОБА_3, як субєкта державної реєстрації прав, яка була вчинена ним 28.04.2016р., тобто до набрання чинності статті 37-1 Закону №1952 та Порядку №990.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Згідно рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 23.04.2014р. у справі №6-26цс14, Верховним Судом у постанові від 03.05.2018р. у справі №904/7981/17 та у постанові від 19.06.2018р. у справі №826/12868/17.

У відповідності до вимог ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи встановлені судом обставини та проаналізувавши норми вищенаведеного законодавства у сфері державної реєстрації прав, суд приходить до висновку, що положення статті 37-1 Закону №1952 (набули чинності з 02.11.2016р.) та норми Порядку №990 (набули чинності з 30.12.2016р.) не можуть застосовуватися до дій (правовідносин), що здійснені до набрання ними чинності, адже закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Таким чином, відповідач не мав повноважень на проведення моніторингу реєстраційних дій з приводу проведення державної реєстрації прав власності на земельну ділянку, яка була вчинена позивачем 28.04.2016р на підставі ст.37-1 Закону №1952 та Порядку №990, з огляду на те, що станом на 28.04.2016р. ст.37-1 Закону №1952 та Порядок №990 не діяли та не набрали законної сили (набрання їх законної сили відбулося 02.11.2016р. та 30.12.2016р. відповідно), у звязку з чим оспорюваний наказ прийнятий відповідачем з порушенням відповідачем прав, інтересів позивача та вимог вищенаведеного чинного законодавства у сфері державної реєстрації прав.

Окрім того, судом також враховується і те, що Конституційний суд України в рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфі 1 Конвенції повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць (справа Brumarescu v. Romania, №28342/95).

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, закони не повинні бути суперечливими, а у випадку недостатньої чіткості чи суперечності норм права вони мають тлумачитися на користь невладного субєкта ( справа «Новік проти України» №48068/06).

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, представником відповідача не було надано суду жодних доказів та не наведено будь-яких підстав, які б свідчили про правомірність прийняття оспорюваного наказу з урахуванням того, що судом встановлено, що відповідачем моніторинг реєстраційних дії у Державному реєстрі прав, вчинених позивачем 28.04.2016р. проведено на підставі ст.37-1 Закону №1952, яка набрала чинності 02.11.2016р., тобто відповідачем застосовано зворотню дію наведеної статті у часі у порушення вимог ст.58 Конституції України.

В той же час, судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення доводи позивача про те, що його не було ознайомлено із довідкою перевірки від 23.02.2018р., перевірка проводилась без участі позивача, його було позбавлено права участі у процесі перевірки та наданні пояснень і заперечень, з огляду на те, що згідно до вимог Порядку №990 участь субєкта державної реєстрації щодо моніторингу реєстраційних дій вчинених таким субєктом не передбачена, а документи надаються лише субєкту щодо якого проводилися моніторинг реєстраційних дій за умови звернення такого субєкта.

Як свідчать матеріали справи, а також і підтверджено самим позивачем у позові, позивача було ознайомлено з матеріалами проведення перевірки та відповідного моніторингу за його заявою (а.с.3-9).

Є безпідставними і посилання позивача на порушення відповідачем п.3, п.8 Порядку №990, оскільки доказів порушення п.3 наведеного Порядку суду не надано, а п.8 Порядку №990 передбачає право відповідача витребовувати у субєкта державної реєстрації копії документів у паперовій формі та вимагати від державних реєстраторів надання пояснень.

Отже, вказані дії по витребуванню наведених документів під час проведення моніторингу реєстраційних дій та камеральної перевірки не є обовязком відповідної комісії, яка проводить камеральну перевірки, а є лише її правом.

При цьому, слід зазначити, що за п.4 Порядку №990 моніторинг реєстраційних дій проводиться на підставі відомостей реєстрів за допомогою програмних засобів їх ведення за такими критеріями: порушення строків, визначених Законами; проведення реєстраційних дій в неробочий час; відсутність у реєстрах електронних копій документів, поданих для державної реєстрації, виготовлених шляхом їх сканування; проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень; скасування (видалення) записів з реєстрів; державні реєстратори та/або субєкти державної реєстрації, визначені Мінюстом.

З огляду на наведене доводи позивача про те, що відповідачем не вживалися будь-які заходи щодо перевірки порушень не підтверджується жодними доказами, а навпаки, спростовується матеріалами справи щодо проведення такої перевірки відповідачем, оскільки як зазначено вище моніторинг реєстраційних дій проводиться лише на підставі відомостей реєстрів за допомогою програмних засобів їх ведення, що відповідає вимогам п.4 Порядку №990.

Також судом не беруться до уваги посилання позивача на невмотивованість оспорюваного наказу, оскільки його зміст відповідає формі наказу, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2015р. №1405/5, який прийнятий на підставі довідки камеральної перевірки від 23.02.2018р.

Судом критично надається оцінка і доводам позивача про те, що відповідачем при прийнятті оспорюваного наказу порушено принцип обґрунтованості, гласності та пропорційності, оскільки відповідних доказів наведеного позивачем суду не надано, оспорюваний наказ був направлений на адресу позивача, отриманий позивачем, що підтверджується ним у позові, наказ на проведення перевірки також направлявся позивачеві, окрім того, і був оприлюднений на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, що свідчить про дотримання відповідачем наведених вище принципів.

З огляду на наведене, обставини, викладені у позові обставини щодо процедурних порушень не можуть бути підставами для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення з урахуванням вимог ст.ст. 73-77 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, у даному випадку, відповідачем не було вчинено процедурних порушень, на які позивач посилається у позові.

В той же час, оскільки судом із наданих документів було встановлено порушення прав та інтересів позивача при прийнятті відповідачем оспорюваного наказу, що полягає у застосуванні відповідачем під час проведення камеральної перевірки зворотної дії у часі вимог ст.37-1 Закону №1952 та Порядку №990, суд приходить до висновку, що таке порушене право підлягає захисту судом із застосуванням вимог ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто здійснивши вихід за межі позовних вимог у частині зміни підстав обраних позивачем для визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного наказу згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваного наказу відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому оспорюваний наказ підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що згідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати сплачуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Разом з тим, виходячи з того, що позивачем жодних судових витрат у даній справі не понесено, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи за п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат за ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративного суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про визнання протиправним та скасування наказу №557/5 від 27.02.2018р. - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №557/5 від 27.02.2018р. «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Розподіл судових витрат не здійснюється згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1