Справа № 743/1376/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1376/18 Суддя першої інстанції: Сташків В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Кузьменка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на проголошене о 12 годині 17 хвилин рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 вересня 2018 року, повний текст якого складено 21 вересня 2018 року, у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 про продовження строку затримання, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - Позивач, ГУ ДМС в Донецькій області) звернулося до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 (далі - Відповідач, ОСОБА_2) про продовження строку затримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на шість місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.09.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем помилково ототожнені процедури ідентифікації іноземця з документуванням його свідоцтвом для повернення. Крім того, суд підкреслив, що оскільки особа ОСОБА_2 документована посвідченням особи та закордонним паспортом, то така особа вважається ідентифікованою, що, у свою чергу, виключає необхідність проведення процедури її ідентифікації. Крім іншого, зазначив, що відсутність умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, свідчить про відсутність підстав для продовження строків затримання.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов. При цьому посилається на залишенні поза увагою суду того, що з метою пришвидшення процедури повернення Відповідача та батьківщину Позивач неодноразово звертався до дипломатичних представництв або консульських установ Республіки Туреччина з проханням у сприянні документування повернення ОСОБА_2 до Республіки Туреччина, однак відповіді на дані звернення не отримав. Наголошує, що на даний час неможливо забезпечити примусове видворення Відповідача за межі України у зв'язку з відсутністю в останнього документа, який надає можливість покинути територію України, адже строк дії закордонного паспорта ОСОБА_2 завершився 01.12.2016 року, а посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.04.2016 року не відповідає вимогам Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про умови взаємних поїздок громадян.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.10.2018 року.

Крім того, ухвалою суду від 09.10.2018 року задоволено клопотання ГУ ДМС в Донецькій області та призначено судове засідання у режимі відеоконференції на 17.10.2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2018 року продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, відкладено її розгляд на 24.10.2018 року, а також призначено згадане судове засідання у режимі відеоконференції.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.

Відповідач наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 21.03.2018 року Слов'янським міськрайонним судом Донецької області прийнято рішення у справі №243/2151/18 за адміністративним позовом ГУ ДМС в Донецькій області до ОСОБА_2 та примусово видворено останнього з території України (а.с. 8-13).

Крім того, рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22.03.2018 року у справі №243/2205/18 задоволено позов ГУ ДМС в Донецькій області до ОСОБА_2 та затримано Відповідача з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, який не може перевищувати шести місяців (а.с. 14-17).

22.03.2018 року працівниками Слов'янського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області складено протокол про адміністративне затримання серії МДО №000082 щодо громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 у зв'язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КУпАП, для встановлення обставин правопорушення та виконання постанови суду від 22.03.2018 року № 243/2205/18 (а.с. 6-7).

Також 22.03.2018 року провідним спеціалістом Слов'янського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області прийнято рішення про поміщення в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 (а.с. 18-19).

Згідно акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 23.03.2018 року ОСОБА_2 було поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с. 22).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 29.03.2018 року та 30.07.2018 року ГУ ДМС в Донецькій області направлені Генеральному Консулу Республіки Туреччина у м. Одеса в Україні листи №1401.3.2-4352/14.2-18 та №1401.3.1-14323/14.2-18 (а.с. 24, 26-29), в яких Позивач просив з метою пришвидшення процедури повернення ОСОБА_2 на батьківщину посприяти у документуванні вказаного громадянина документом для повернення до Республіки Туреччина без сплати консульського збору. До вказаних листів були додані: анкета-заява Відповідача, автобіографія останнього та його біографічні дані, копія паспортного документа, копія посвідчення особи та 2 фотокартки.

Крім іншого, 09.08.2018 року ГУ ДМС в Донецькій області направлено на адресу Надзвичайного і Повноважного Послу Республіки Туреччина лист №1401.3.2-14826/14.1-18 аналогічного з попередніми листами змісту (а.с. 25, 30-31).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення ст. 5 параграфу 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, ст. 289 КАС України, а також п. 2.7 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки наявні у матеріалах справи документи дають можливість ідентифікувати особу ОСОБА_2, то підстави для продовження строку затримання відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи підстави звернення до суду, Позивач посилався на те, що 29.03.2018 року, 30.07.2018 року, 09.08.2018 року звертався до Генерального Консула Республіки Туреччина у місті Одеса в Україні та Надзвичайного і Повноважного Послу Республіки Туреччина в Україні з приводу сприяння у документуванні ОСОБА_2 документом для повернення до Республіки Туреччина без сплати консульського збору. Разом з тим, відповіді на вказані звернення міграційного органу надані не були.

При цьому, на переконання судової колегії, суд першої інстанції помилково залишив поза увагою, що в силу положень ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи є, зокрема, неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця. А тому наявність у Відповідача документів, які дають можливість ідентифікувати особу, не є безумовним свідченням відсутності перешкод для примусового видворення особи за умови неодержання інформації з країни громадянської належності такої особи на запити уповноваженого органу України.

Крім іншого, Апелянтом обґрунтовано звернуто увагу на те, що строк дії закордонного паспорту ОСОБА_2 НОМЕР_2 сплинув 01.12.2016 року (а.с. 125), а відтак він не може вважатися документом, який дає змогу ідентифікувати особу, а також документом, який дає право на виїзд з України.

Поряд з іншим, Позивач вірно наголосив на тому, що посвідчення Громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 серії НОМЕР_1, видане 11.04.2016 року (а.с. 126), не може вважатися документом, що дає змогу ідентифікувати особу, а також документом, який дає право на виїзд з України, з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про внесення змін до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про умови взаємних поїздок громадян (далі - Угода), яка набрала чинності для України з 01.06.2017 року, громадяни держави однієї Сторони в'їжджають, виїжджають, прямують транзитом і перебувають на території держави іншої Сторони без віз на підставі дійсних проїзних документів, зазначених у Додатку до цієї Угоди, за умови, що строк їхнього перебування не перевищує дев'яноста (90) днів протягом ста вісімдесяти (180) днів.

Громадяни держави однієї Сторони, які мають дійсні проїзні документи, зазначені в пунктах 6 Додатку до Угоди можуть здійснювати поїздки виключно між територіями держав Сторін. Дійсні проїзні документи, зазначені у пунктах 1-5 Додатку до Договору використовуватимуться громадянами держав Сторін для здійснення поїздок до третіх держав, якщо інше не передбачено міжнародними договорами Сторін.

Згідно ст. 5 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про умови взаємних поїздок громадян громадяни держави однієї Сторони в разі втрати чи пошкодження їх дійсних проїзних документів під час перебування на території держави іншої Сторони виїжджають з території цієї держави на підставі нових дійсних проїзних документів, виданих їм дипломатичним представництвом або консульською установою держави їх громадянства, та не зобов'язані отримувати візу чи будь-які інші дозволи компетентних органів держави перебування.

При цьому, перелік документів, які видаються громадянам Турецької Республіки, визначений в Угоді наступним чином:

1. Паспорт для виїзду за кордон;

2. Тимчасовий паспорт (тільки для повернення в країну постійного проживання);

3. Посвідчення члена екіпажу літака (за наявності запису в декларації (польотному завданні));

4. Паспорт моряка (за наявності запису у судновій ролі або витягу з неї);

5. Проїзний документ (для повернення в Турецьку Республіку);

6. Посвідчення особи громадянина Турецької Республіки (заповнення машинозчитуваної зони здійснюється відповідно до рекомендацій (ІКАО) Doc 9303 та його чинних додатків).

Як вірно зазначило ГУ ДМС в Донецькій області, посвідчення громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 не може вважатися документом у розумінні Угоди, оскільки не містить машинозчитуваної зони, заповненої відповідно до рекомендацій (ІКАО) Doc 9303 та його чинних додатків.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що відповідно до пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про передчасність твердження Ріпкинського районного суду Чернігівської області про те, що наявні у матеріалах справи копії закордонного паспорту та посвідчення громадянина Республіки Туреччина є документами, що дають можливість ідентифікувати особу ОСОБА_2 та забезпечити примусове видворення такої особи. Викладене, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про існування правових підстав для продовження строку затримання Відповідача на строк не більше шести місяців, у зв'язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати, прийнявши нове про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 про продовження строку затримання - задовольнити повністю.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 вересня 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Продовжити строк затримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком на шість місяців.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

В.В. Кузьменко

Повний текст постанови складено « 24» жовтня 2018 року.