Справа № 825/2195/15-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 жовтня 2018 року

Київ

справа №825/2195/15-а

адміністративне провадження №К/9901/10573/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року (суддя Житняк Л.О.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року (колегія суддів у складі: Губської О.А., Парінова А.Б., Беспалова О.О.) у справі № 825/2195/15-а за позовом ОСОБА_1 до відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, про визнання дій неправомірними, стягнення коштів,

установив:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача та стягнути: допомогу на оздоровлення за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року у розмірі 21941,28 грн, допомогу на вирішення соціально-побутових питань за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року у розмірі 21941,28 грн, індексацію допомоги на оздоровлення за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року в сумі 11449,28 грн, індексацію допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року в сумі 11449,28 грн, індексацію грошової компенсації за невикористану основну та додаткові відпустки за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року в сумі 11449,28 грн.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, вважає помилковими висновки судів, з яких вони виходили при вирішенні спору. Зазначає, що його статус поновленого на роботі працівника гарантує беззаперечне право на отримання допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально побутових-питань, з огляду на перебування у вимушеному прогулі близько восьми років з вини відповідача. Крім того, судами не враховано висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції, порушуючи норми процесуального права, не вирішив клопотання позивача про витребування у відповідача та третьої особи копій відповідей на його заяви стосовно виплати коштів, на які позивач має право, та не з'ясував причини їх невиплати.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судами встановлено, що постановою Вищого адміністративного суду України від 26 лютого 2013 року у справі № К-51548/09 скасовано наказ голови Державного агентства земельних ресурсів України від 13 листопада 2007 року № 1096-к «Про звільнення ОСОБА_1» та поновлено його на посаді начальника управління земельних ресурсів у Козелецькому районі Чернігівської області з 13 листопада 2007 року.

На підставі вказаного судового рішення наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21 лютого 2014 року № 60-кт/а позивача поновлено на посаді начальника управління земельних ресурсів у Козелецькому районі Чернігівської області з 13 листопада 2007 року.

Згідно з наказом від 1 липня 2014 року № 6-к позивач приступив до виконання обов'язків на посаді начальника відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області з 1 липня 2014 року.

16 липня 2014 року наказом Державного агентства земельних ресурсів України № 321-кт/а позивача звільнено із займаної посади на підставі його заяви та листа Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 15 липня 2014 року.

При звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року, у зв'язку з чим він звернувся до суду.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року у справі № 825/2569/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року, позов задоволено частково: стягнуто з відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року у розмірі 40819,20 грн.

В грудні 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату індексації грошової компенсації за невикористану основну та додаткові відпустки за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року, а також допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та індексації вказаних допомог за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року.

Оскільки спірні суми позивачу не виплачено, він звернувся до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що допомога на оздоровлення виплачується у разі надання щорічної відпустки, а допомога на вирішення соціально-побутових питань не є обов'язковою виплатою. Оскільки допомога на оздоровлення та допомога на вирішення соціально побутових-питань, а також грошова компенсація за невикористану основну та додаткові відпустки мають одноразовий характер, вказані виплати індексації не підлягають.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» 24 березня 1995 року № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премій за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 35 Закону України «Про державну службу» визначено, що державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - Постанова КМУ № 268) керівники органів виконавчої влади мають право у межах установленого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Преміювання керівників органів виконавчої влади та інших органів, їх заступників, встановлення їм надбавок, передбачених цією постановою, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається органом вищого рівня (пункт 6 Постанови КМУ № 268).

Тобто, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується у разі надання державному службовцю щорічної відпустки, яка, в свою чергу, надається відповідно до відпрацьованого часу за заявою працівника згідно з графіком щорічних відпусток.

Що стосується допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то її виплата залежить від наявності для цього підстав та коштів.

Судами встановлено, що з листопада 2007 року по липень 2014 року ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулі, однак судовими рішеннями його поновлено на роботі та стягнуто на його користь з відповідача грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року.

Однак, враховуючи, що заяви про надання щорічних основних відпусток ОСОБА_1 не подавав, і фактично у відпустках за вказаний період не перебував, суди дійшли правильного висновку про те, що у відповідача не було законних підстав для виплати йому допомоги на оздоровлення за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року у розмірі 21941,28 грн.

Стосовно виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань, суди обґрунтовано виходили з того, що з часу поновлення позивача на посаді начальника управління та до моменту звільнення він не звертався із заявою про отримання вказаної матеріальної допомоги до органу вищого рівня.

Судами також встановлено, що за період роботи з 2007 по 2014 роки в розрахунках кошторисів відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області передбачалась виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам, які були включені до штатного розпису на той час; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в кошторисах не передбачалась, а якщо і виплачувалась, то за рахунок економії фонду заробітної плати.

Заявник касаційної скарги вважає, що поновлення його на роботі за рішенням суду є самостійною підставою для здійснення виплат вказаних допомог. Однак такі доводи Суд вважає безпідставними, оскільки роботодавець зобов'язаний діяти на підставі та в межах закону, і він позбавлений можливості здійснювати нарахування матеріальних виплат працівникам на власний розсуд за відсутності на це законодавчо визначених підстав.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року, і, відповідно їх індексації.

Стосовно позовних вимог про стягнення індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року, Суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII (далі - Закон 1282-XII) індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Згідно з пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок №1078), передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Відповідно до пункту 3 Порядку №1078 до об'єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати; цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку), винагорода за підсумками роботи за рік тощо.

За змістом підпункту «б» пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

З огляду на те, що компенсація за невикористану основну та додаткову відпустки за період з 13 листопада 2007 року по 16 липня 2014 року, яка присуджена позивачу за рішенням суду, має разовий характер, така компенсація не є об'єктом індексації. Так само не підлягають індексації такі виплати, як матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, які також мають разовий характер.

Таким чином, суди правильно вирішили спір, неправильного застосування норм матеріального права не допустили.

Заявник касаційної скарги звертає увагу на неврахування судами висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013.

З цього приводу Суд зазначає, що зазначене рішення стосувалося тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України в аспекті того, чи поширюється необмежений строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати на вимоги про стягнення не нарахованих роботодавцем сум індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Правовідносини, з приводу яких виник даний спір, відрізняються від викладених вище.

Також у касаційній скарзі міститься посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки останній не витребував на вимогу позивача документів від відповідача та третьої особи, а саме: копій відповідей на заяви позивача щодо виплати матеріальної допомоги, проведення індексації заробітної плати тощо. Водночас, Суд вважає, що суди зібрали та дослідили у цій справі всі необхідні докази для правильного вирішення спору.

Слід також зазначити, що за змістом статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Решта доводів касаційної скарги не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постановлені у цій справі судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець