Справа № 815/1018/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1018/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю представника апелянта - Лазарєвої Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року, ухвалене у письмовому провадженні в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним і скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати наказ ГУ ДМС №41 від 28.02.2018 року про відмову в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його; зобов'язати ГУ ДМС у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України про "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закону) прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у лютому 2018 року він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області (далі - Управління) з заявою про звернення за захистом в Україні. 06.03.2018 року він отримав повідомлення №5/1-425 від 28.02.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №41 від 28.02.2018 року. Позивач вважає рішення відповідача необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що його заява про звернення за захистом в Україні не може вважатися очевидно необґрунтованою, оскільки відсутні підстави зазначені у п.6 ст.8 Закону, а саме його заява не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону. Крім того, він має об'єктивні побоювання за своє життя та здоров'я, тобто у нього наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.1 Закону.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що у рішенні суд першої інстанції посилається на п.2 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від листопада 2015 року Редакція ІV, де зазначено, зокрема, що майже всі райони Сирії охоплені насильством, яке розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного, і в які все більшою мірою залучаються різні регіональні і міжнародні актори. З таким твердженням апелянт не погоджується та вважає їх необґрунтованими.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано.

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.

Відповідено до ч.1 ст.310 КАС України апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який звернувся із заявою до відповідача про визнання біженцем або особою, є громадянином Сирії, уродженець м. Тартус, віросповідання мусульманин-алавіт, має середню освіту, неодружений.

Позивач влітку 2011 року виїхав з країни постійного проживання, легально з м. Тартус (Сирія) - м. Бейрут (Ліван) на таксі, з м. Бейруту (Ліван) до м. Стамбулу (Туреччина) літаком, із м. Стамбулу (Туреччина) до м. Одеси (Україна) літаком.

Прямував через м. Латакія (Сирія), м. Баніяс (Сирія), м. Бейрут (Ліван), м. Стамбул (Туреччина). У березні 2011 року на підставі туристичної візи та паспортного документу легально перетнув державний кордон України в м. Одесі. ОСОБА_2 служив в армії з 2009 року до 2010 року. На момент виїзду з країни армія брала участь у військових діях.

Позивач за наданням статусу біженця в інших регіонах України не звертався.

У 2012 році проходив процедуру набуття статусу біженця в Україні, в ГУ ДМС в Одеській області, на підставі чого було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №282-14 від 05.06.2014 року. Рішення №282-14 від 05.06.2014 року ОСОБА_2 не оскаржував.

Повторно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 19.02.2018 року (а.с.62-64).

Під час проведення анкетування позивач зазначив, що оскільки він вважається алавітом його переслідує терористична організація "ІДІЛ". Місто знаходиться під військовими діями та він не може повернутись через війну. Будинок зруйнований, роботи немає. В політичних, релігійних, військових або громадських організаціях ні позивач, ні його родина ніколи не брали участь. Адміністративні заходи до нього не вживались, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Згідно з протоколом співбесіди позивач до України прибув як турист, проте справжньою метою прибуття було втікання з Сирії. В нього немає можливості переїзду до м. Тартус (Сирія), оскільки з боку "ІДІЛ" загрожує небезпека, так як він алавіт та соратник політичного режиму, а з іншого боку військові сили Сирії щодо армії. Також, він не хоче повертатись, тому що дуже багато пунктів кордону контролюються терористичними організаціями, в країні стан війни та він не бажає брати участь в будь-яких військових діях.

Під час проведення співбесіди ОСОБА_2 зауважив, що офіцери декілька разів підходили до його батька та казали, що необхідно зв'язатись з сином, оскільки його офіційно викликають в сирійську армію, щоб брати участь у військових діях та якщо не з'явиться протягом найближчих трьох місяців, то буде вважатись зрадником Батьківщини. Зазначене відбулось влітку 2012 року. Зазначений випадок повторюється кожного року в межах чотирьох разів на рік, просять батька терміново з ним зв'язатись та повідомили, що у випадку ухилення від військового призову буде підпадати під ст.131, яка карає у вигляді позбавлення волі терміном до 13 років. До лав Збройних сил Сирії забирають осіб, які не навчаються та не є похилого віку. Законодавчих можливостей отримання відстрочки від проходження військової служби не має.

28.02.2018 року Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.126-139).

Згідно із висновком він підготовлений головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_5 на підставі проведених анкетування та інтерв'ю із ОСОБА_2, з урахуванням актуальної ІКП.

Посадова особа Управління ОСОБА_5 вважала заяву громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_3, є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов, зазначених пунктами 1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", з урахуванням попередньої відмови ДМС у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту та відсутності ново виявлених обставин. Головний спеціаліст ОСОБА_5 вважала доцільним на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.139).

Наказом ГУ ДМС №41 від 28.02.2018 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відповідно до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_5, - відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Сирії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа №2018OD0024 (а.с.140).

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів правомірності свого рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відносно позивача, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.

Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.6 ст. 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що згідно актуальної інформації по країні походження, на даний момент певні території Сирії знаходиться під контролем державної влади Сирії, що створює можливість внутрішнього переміщення.

Однак, відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

ООН, правозахисні організації та засоби масової інформацію продовжують повідомляти про непереривне насилля та масові вбивства в Сирії. Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня 2013 року - УВКБ ОНН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, допоки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться та не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки та поваги до людської гідності. УВКБ ОНН в своїх рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку закликає усі країни забезпечити, що б особи, які залишають Сирію, у тому числі Палестинці та інші особи, які проживали в Сирії та які потребують міжнародного захисту як біженці, мали право шукати притулок та допускались на їх територію.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. №1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів зазначає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Висновком від 28.02.2018 року заява позивача визнана очевидно необґрунтованою з підстав відсутності умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. ст. 1 Закону та з урахуванням з урахуванням попередньої відмови ДМС у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту та відсутності ново виявлених обставин, тобто фактично без зазначення зловживання зі сторони заявника про таке зловживання зазначено у Висновку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача не може бути визнана такою, що носить характер зловживання з підстав того, що подана особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно висновку таке рішення відповідачем було прийнято за результатами розгляду заяви позивача у 2012 році, тобто пройшло майже шість років, а тому зазначення у висновку, що відсутні ново виявлені обставин, при наявності, зокрема, інформації про країну походження позивача - Сирію, в якій не зупинився військовий конфлікт, наявна інформація про порушення прав людини після 2012 року.

У пункті 2 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від листопада 2015 року Редакція IV (далі - Рекомендації) зазначено, зокрема, що майже всі райони Сирії охоплені насильством, яке розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного, і в які все більшою мірою залучаються різні регіональні і міжнародні актори(хто кого підтримує).

Згідно з п.17 Рекомендації характерною і все більш помітною особливістю конфлікту стало те, що різні його сторони часто приписують певні політичні переконання значним групам людей, включаючи сім'ї, племена, релігійні або етнічні групи, а то й цілі міста, села і квартали асоціативно. В результаті цього члени широкої спільноти стають, причому огульно, без розбору, мішенями для відповідних дій з боку різних суб'єктів, як то урядові сили, "ІГІЛ" і антиурядові озброєні групи, оскільки їх звинувачують реальну або приписувану підтримку протилежної сторони конфлікту. За достовірними повідомленнями, цілі громади, яким приписувалося, що вони дотримуються певних політичних переконань або розділяють позицію певної політичної сили щодо конфлікту, піддавалися повітряним бомбардуванням, обстрілу, тактиці блокади, терористичним актам з участю самогубців і застосуванням автомобільних бомб, свавільних арештів, захоплення заручників, тортурам, зґвалтувань та інших форм сексуального насильства, а також позасудових страт. Висновок про те, що дана людина дотримується тих чи інших політичних переконань або розділяє позицію тієї чи іншої політичної сили щодо конфлікту, часто робиться лише на підставі фізичної присутності даної особи в певному районі (або факту його походження з конкретного району) або виходячи з його етнічного, релігійного або племінного походження. такий ризик заподіяння шкоди серйозний і реальний і зовсім не зменшується лише тому, що конкретна особа, можливо, не зазнавала переслідувань в індивідуальному порядку.

Саме наявна інформація про країну походження позивача свідчить і про наявність умов, зазначених пунктами 1,13 ч.1 ст.1 Закону.

Відповідно до п.5 позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16.12.1998 року (далі - Позиції) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов'язком доказування".

Згідно з п.6 Позиції у відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

При розгляді заяви та матеріалів особової справи повинна надаватись оцінка, враховуючи аналіз інформації про країну походження особи, яка звернулась із заявою. Ситуація в країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

У пункті 44 Рекомендації УВКБ ООН зазначив, зокрема, що з огляду на те, що збільшилась актуальність даного питання на тлі триваючої кризи з біженцями в регіоні і за його межами, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Таким чином, відповідач як суб'єкт владних повноважень зобов'язаний по даній справі у зв'язку із особливостями ситуації біженців, розділяти обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи.

Судом встановлено, що вважаючи заяву позивача очевидно необґрунтованою Управління у висновку наводить інформацію про країну походження позивача вже після 2012 року, при цьому ніяким чином не спростовує надану ним інформацію, яка наведена і в позові щодо продовження порушення прав людини у Сирії після 2012 року та побоювання його вернуться в країну походження. Суд вважає, що вказані відомості по країні походження позивача, а також наведені ним обґрунтування його заяви щодо надання міжнародного захисту та наявності підстав для надання такого захисту або відмови в ньому відповідач міг об'єктивно вирішити лише при оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою громадянина Сирії ОСОБА_2, оскільки існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози громадянам Сирії зазнати поводження, яке заборонене Європейською Конвенцією, в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом. Оцінка обґрунтованості побоювань в ситуації загального насильства, яка характеризується, наприклад, громадянською війною, збройним конфліктом або міжплемінними конфліктами, є одним з ключових факторів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не мав можливості та встановлених Законом повноважень на повне, об'єктивне дослідження всіх обставин щодо заяви позивача, оскільки повинен не тільки дослідити та проаналізувати інформацію, повідомлену позивачем в заяві про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, врахувати поточну та актуальну інформацію по ситуації в Сирійській Арабській Республіці, а й прийняти або спростувати твердження позивача про можливість загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зазначає, що відповідачем за результатами повторного розгляду заяви прийняте таке ж саме рішення про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового статусу, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду грунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Повний текст судового рішення складено 25.10.2018 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов