Справа № 9901/815/18
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 жовтня 2018 року

Київ

справа №9901/815/18

адміністративне провадження №П/9901/815/18

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 - судді Московського районного суду міста Харкова про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ :

16 жовтня 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС або відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 - судді Московського районного суду міста Харкова (далі - ОСОБА_3 або третя особа), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність ВККС;

визнати неправомірним, невмотивованим, необ'єктивним і необґрунтованим та скасувати рішення ВККС від 13 вересня 2018 року про відповідність судді Московського районного суду міста Харкова ОСОБА_3 займаній посаді.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 вересня 2018 року в рамках кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_3 на відповідність займаній посаді ВККС було проведено співбесіду з ОСОБА_3 та допущено порушення порядку кваліфікаційного оцінювання внаслідок бездіяльності відповідача. Як результат, було прийнято рішення про відповідність судді Московського районного суду міста Харкова ОСОБА_3 займаній посаді на підставі неправдивої інформації.

Також зазначає, що ОСОБА_3 є головуючим суддею у кримінальному провадженні № 0000433, у якому позивач має статус обвинуваченого. У рамках чергового підготовчого судового засідання 15 серпня 2018 року суддею ОСОБА_3 було грубо порушено права сторони захисту, у зв'язку із чим 20 серпня 2018 року захисник позивача - адвокат Кучер О.В. звернувся до ВККС з повідомленням про намір бути присутнім під час проведення співбесіди з суддею ОСОБА_3 Однак, жодної відповіді на повідомлення не було надано, жодних дій стосовно погодження порядку спостереження Кучером О.В. за проведенням співбесіди з суддею ОСОБА_3

Отже, на думку позивача, ВККС було порушено норми законодавства, оскільки у жодний спосіб не здійснено будь-якого погодження з адвокатом порядку спостереження за проведенням співбесіди з суддею ОСОБА_3, наслідком чого стало безпідставне позбавлення заінтересованої сторони, а саме захисника позивача, реалізувати належне йому право на присутність під час співбесіди, що безумовно свідчить про протиправну бездіяльність ВККС та свідчить про проведення співбесіди з суддею ОСОБА_3 з порушенням засад публічності.

Крім того, позивач зазначає про упередженість судді ОСОБА_3 та систематичне порушення нею матеріального та процесуального права, яке полягає у тому, що у рамках кримінального провадження № 0000433 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною першою статті 263 та частиною першою статті 263-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України), суддею ОСОБА_3 було грубо порушено низку норм процесуального права, у зв'язку із чим виникають обґрунтовані сумніви в її неупередженості, а також у належній обізнаності та умінні правильно застосовувати процесуальне право.

Посилається позивач і на невідповідність судді ОСОБА_3 критерію професійної етики. Так, під час судового засідання у кримінальному провадженні № 0000433, у якому позивач має статус обвинуваченого, захисником позивача неодноразово було заявлено відвід ОСОБА_3, однак заявлені відводи не були розглянуті, а були повністю проігноровані, більше того - суддя намагалася перешкоджати захисникові у реалізації права заявити відвід судді, оскільки не надавала можливості його висловлення, до того ж перебивала та перекрикувала захисника.

У зв'язку із чим, позивач вважає, що співбесіда в рамках кваліфікаційного оцінювання судді Московського районного суду міста Харкова ОСОБА_3 була проведена з порушенням основних засад діяльності Комісії, порушенням порядку проведення кваліфікаційного оцінювання, передбаченого Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у формі протиправної бездіяльності), рішення прийнято на підставі недостовірної інформації, а також те, що у своїй діяльності суддя ОСОБА_3 демонструє явну невідповідність критерію професійної етики та існують обґрунтовані факти її упередженості та недостатньої професійної компетенції, відповідач ухвалив неправомірне, необґрунтоване, необ'єктивне і невмотивоване рішення, яке, відтак, підлягає скасуванню.

Також, вважає, що неправомірна поведінка і діяльність судді ОСОБА_3 стосовно розгляду кримінального провадження № 0000433 негативно впливає на права і законні інтереси ОСОБА_2, відтак, аналогічний вплив на його права і законні інтереси має і оскаржуване рішення відповідача про відповідність ОСОБА_3 займаній посаді.

Пунктом 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За наслідками перевірки суддею-доповідачем встановлено, що даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; е) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача стосовно оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності було обґрунтованим, і таке порушення прав має бути реальним, стосуватися особистих прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб'єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містять постанови Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у справах № 800/435/17, № 800/559/17, № 800/149/18 та № 9901/472/18.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, оскаржуваним рішенням ВККС від 13 вересня 2018 року за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді суддю Московського районного суду міста Харкова ОСОБА_3 визнано такою, що відповідає займаній посаді.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд здійснюється відповідно до Конституції та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.

Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є: 1) заява судді (кандидата на посаду судді) про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі; 2) рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом.

Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно статті 84 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України протягом трьох місяців з дня надходження відповідної письмової заяви ухвалює рішення про призначення кваліфікаційного оцінювання, крім випадку проведення кваліфікаційного оцінювання у зв'язку з накладенням дисциплінарного стягнення чи інших випадків, визначених законом.

За результатами проведення кваліфікаційного оцінювання Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.

Суддя (кандидат на посаду судді) може звернутися до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з відповідною заявою про проведення його кваліфікаційного оцінювання не раніше ніж через один рік з дня ухвалення рішення Комісією за результатами останнього кваліфікаційного оцінювання, крім випадків, коли він подає заяву про проведення оцінювання на зайняття вакантної посади судді в суді нижчої інстанції або іншої спеціалізації.

Порядок врахування результатів останнього кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) визначається рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді (кандидата на посаду судді), який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.

Відповідно до частини першої-другої статті 88 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

У цьому позові йдеться про оскарження акта індивідуальної дії, який ухвалений ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання стосовно судді.

З урахуванням наведеного Суд вважає, що право на оскарження рішень (актів індивідуальної дії) ВККС, що приймаються за результатами кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), має лише суддя, якого це рішення стосується в порядку передбаченому КАС України. В той час, інші особи в силу вимог законодавства позбавлені права оскаржувати відповідні рішення ВККС, оскільки такі рішення не мають безпосереднього впливу на права, свободи та інтереси цих осіб і не порушують їх.

Це також повною мірою відповідає частині третій статті 124 Конституції України, викладеній в редакції Закону № 1401-VIII від 02 червня 2016 року, в якій було конкретизовано, що юрисдикція судів поширюється на будь-який, саме, юридичний спір, а не на всі правовідносини, що виникають у державі.

При цьому законодавство України гарантує позивачу можливість, у порядку передбаченому, зокрема, Кримінальним процесуальним кодексом України, захисти свої права і законні інтереси, про що йдеться у позові у межах конкретного кримінального провадження.

Із цього випливає висновок, що ОСОБА_2 не має права на оскарження рішення, ухваленого ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_3, це саме стосується і позовної вимоги стосовно визнання протиправною бездіяльності ВККС, яка є похідною від вимоги про скасування рішення, оскільки це рішення (індивідуальний акт) прийняте не щодо ОСОБА_2 і не має безпосереднього впливу на його права, свободи та інтереси і не порушує їх.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», Заяви N 17160/06 та N 35548/06).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на обставини, у зв'язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду, і наведене вище законодавче регулювання порядку оскарження рішень ВККС, які ухвалені за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, суд вважає, що у відкритті провадження у справі за цим позовом слід відмовити.

На виконання вимог частини шостої статті 170 КАС України та в аспекті спірних правовідносин суд роз'яснює, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" варто тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, що не підлягають розгляду саме в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спори стосовно яких законом встановлені імперативні вимоги щодо суб'єктного складу.

Спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, оскільки законом (частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII) встановлені імперативні вимоги щодо суб'єктного складу, тому у цій справі суд не зазначає, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.

Зазначена правова позиція узгоджується із правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15 березня 2018 року у справі № 800/414/17.

Керуючись статтями 22, 170, 266 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ :

1. Відмовити у відкритті провадження у справі № 9901/815/18 за позовом ОСОБА_2 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 - судді Московського районного суду міста Харкова про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення.

2. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання.

3. Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

4. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

5. Ухвала підписана 22 жовтня 2018 року.

Суддя Я.О. Берназюк