Справа № 522/8480/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/8480/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бондар В.Я.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Тутової Л.С.

представника апелянта - Лазарєвої Г.С.;

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянки Республіки Конго ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_5 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відповідно до частини 1 ст. 203 КУпАП, за порушення ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та закриття провадження в даній адміністративній справі.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначила про порушення відповідачем ст. 19 Конституції України та ст.ст. 254, 255, 258 КУпАП, що виразилось у складанні не уповноваженою на це законом особою, протоколу про адміністративне правопорушення.

Також, позивачка наполягала на тому, що були порушені її права при притягненні її до адміністративної відповідальності, оскільки вона була позбавлена послуг перекладача та її не надали скористатися правовою допомогою.

Наступне, про що зазначила позивачка, це недотримання відповідачем вимог ст. 33 КУпАП, яка зобов'язує, при накладенні стягнення, враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Судом першої інстанції, при розгляді справи, до її участі в якості співвідповідача було залучено - ОСОБА_5, який на час прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення працював заступником начальника ГУ ДМС в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2018 року позов був задоволено частково.

Суд скасував постанову серії ПН МОД за №001940 від 03 травня 2018 року про накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 1700 грн. за частиною 1 статті 203 КУпАП та надіслав вказану справу про адміністративне правопорушення на новий розгляд до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що посадова особа, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов'язана виконати ряд дій, які у своїй сукупності, сприяють правильному вирішенню справи по суті і винесенню законного рішення.

Проте, на думку суду першої інстанції, посадова особа відповідача не дотрималась наведених вище вимог, адже не врахувала, що рідною мовою позивачки є французька, що вона не розуміє української мови на якій було складено протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення.

Суд першої інстанції вважав, що відсутні докази, що ОСОБА_4 було надано послуги перекладача з української мови на французьку.

Та обставина, на думку суду, що під час складання протоколу був присутній перекладач з російської мови на французьку свідчить про порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Поряд з цим, суд першої інстанції погодився з правовою позицією позивачки про те, що при накладенні стягнення ГУ ДМС України в Одеській області не були з'ясовані обставини, які суттєво впливають на суть вирішення питання, а саме: сімейний стан позивача, наявність у неї малолітньої дитини віком до одного року, яка народжена на території України.

Резюмуючи викладене, суд вирішив скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ГУ ДМС України в Одеській області його оскаржило, вважаючи, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, порушені норми матеріального та процесуального права, зроблені висновки, що не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про помилковість висновків суду першої інстанції щодо порушення процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема щодо відсутності перекладача.

Наступне, на що звертає увагу апелянт, це неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: ч.3 ст. 91 КАС України, оскільки допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 складала протокол про адміністративне правопорушення і була очевидцем подій, які відбувались і про які запитував суд.

Тобто, висновок суду, що показання ОСОБА_6 не можуть прийматися до уваги, позаяк ґрунтуються на показаннях іншої особи, яку неможливо допитати в судовому засіданні, не підтверджений, на думку апелянта, належними та допустимими доказами.

Також апелянтом було зазначено, що є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, висновок суду про те, що ГУ ДМС України в Одеській області не були з'ясовані питання, які суттєво впливають на вибір виду адміністративного стягнення, адже суб'єктом владних повноважень були дотримані вимоги ст. ст. 33-35 КУпАП.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення та залишення рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи, свідчать про наступне.

12 жовтня 2017 року громадянка Республіки Конго ОСОБА_4 звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з чим, її видано довідку про звернення за захистом № 008028 (а.с.7, 8).

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 24.10.2017 року №201 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення суб'єкта владних повноважень ОСОБА_4 оскаржила в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.02.2018 року, яке набрало законної сили 24.04.2018 року, ОСОБА_4 було відмовлено в позові про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Строк дії довідки ОСОБА_4 про звернення за захистом № 008028 закінчився 02.05.2018 року.

03.05.2018 року позивачка з'явилась до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області для вирішення питання продовження строку дії про звернення за захистом.

Оскільки була відсутня інформація стосовно подання касаційної скарги на судові рішення, якими залишено в силі рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суб'єкт владних повноважень відмовив позивачці у продовженні строку дії довідки.

Поряд з цим, 03.05.2018 року головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області щодо позивачки був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП, а заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_5 прийнято постанову про накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення за порушення ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідальність за вказане правопорушення встановлена ч. 1 ст. 203 КУпАП і стягнення було обрано у вигляді штрафу в сумі 1700 грн.

Правовий аналіз судового рішення свідчить про те, що головною підставою для скасування рішення суб'єкта владних повноважень про накладення на позивачку адміністративного стягнення є відсутність доказів про володіння перекладачем, а саме: громадянином Республіки Гвінея ОСОБА_7 українською мовою. Зазначені обставини, на думку суду першої інстанції, позбавили ОСОБА_4 можливості розуміти наслідки дій суб'єкта владних повноважень при вирішенні питання правомірності перебування останньої на території України.

Колегія суддів вважає законним та обґрунтованим такий висновок суду, з огляду на наступні правові норми, що регулюють спірні правовідносини.

Державна (офіційна) мова - це мова, якій державою надано статус обов'язкового засобу спілкування у публічних сферах суспільного життя. Публічними сферами, в яких застосовується державна мова, вважаються насамперед сфери здійснення повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, іншими державними органами та органами місцевого самоврядування (мова роботи, актів, діловодства і документації, мова взаємовідносин цих органів тощо). Положення Конституції України, зокрема ст. 10 зобов'язують застосовувати державну - українську мову як мову офіційного спілкування посадових і службових осіб при виконанні ними службових обов'язків, у роботі і в діловодстві органів державної влади, представницького та інших органів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також у навчальному процесі в державних і комунальних навчальних закладах України (Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 р. (справа про застосування української мови).

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному громадянинові гарантується право на захист у суді його порушених прав і свобод.

Особам, які не володіють державною мовою України, в процесі реалізації та захисту їх прав і законних інтересів на території України, у випадках передбачених законами, забезпечується право на користування послугами перекладача.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України перекладачем є особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими.

Аналіз вказаної правової норми свідчить, що перекладач повинен вільно володіти щонайменше двома мовами:

1) державною мовою, тобто мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство;

2) іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу відповідних документів, що знаходяться в матеріалах справи.

Завданням перекладача, на думку суду апеляційної інстанції, є усний чи письмовий переклад документів та інших матеріалів в обсязі, що необхідний для учасника адміністративного процесу, який не володіє або недостатньо володіє державною мовою; письмовий переклад документів та письмових доказів у справі, що викладені мовою, якою не володіють особи, які беруть участь у справі.

Відповідач, на підтвердження своїх доводів про те, що право позивачки на користування послугами перекладача не порушено, надав документи, що підтверджують його кваліфікацію.

Проте, відповідно до виписки з довідково-інформаційного реєстру перекладачів Державної міграційної служби України слідує, що перекладач ОСОБА_7 володіє письмово та усно - французькою мовою та діалектами сусу, герзе, малінке та російською мовою.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відомості щодо володіння вказаним перекладачем українською мовою - відсутні.

За таких умов, доводи апелянта про те, що позивачці, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, перекладачем було роз'яснено французькою мовою зміст ст. 63 Конституції України, а також права та обов'язки, передбачені ст. 268 КУпАП не можна враховувати, оскільки є встановленим факт про відсутність вільного володіння перекладачем українською мовою.

Показання свідка ОСОБА_6 про належну кваліфікацію перекладача, а також про те, що позивачці за допомогою перекладу було зрозуміло про зміст правопорушення та про її права та обов'язки, що підтверджується її власним підписом на другій сторінці протоколу суд не бере до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Іншими словами, якщо кваліфікація перекладача на знання мови повинна бути підтверджена відповідними документами, вона не може бути підтверджена поясненнями свідка.

Окрім того, позивачка наполягає на тому, що перекладач ОСОБА_7 не забезпечив їй належний переклад, обмежившись лише загальними фразами.

Вирішуючи дану справу по суті суд апеляційної інстанції враховує правові позиції ЄСПЛ (далі - Суд).

Так у п.48 рішення від 28.11.1978 у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» Суд зазначив, що право на безоплатну допомогу перекладача стосується не тільки до усних виступів під час розгляду, а й документальних матеріалів та досудового провадження. Так, кожен, кого обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, хто не розуміє мову, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, має право на отримання безоплатної допомоги перекладача, котрий здійснює письмовий та усний переклад усіх документів чи заяв у провадженні проти нього, розуміти які йому необхідно або які потрібно оголосити на суді мовою, що там використовується, для того, щоб реалізувати своє право на справедливий судовий розгляд.

Також з огляду на необхідність забезпечення реальності та ефективності права, гарантованого п.3 (е) ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод, обов'язок компетентних органів не обмежується призначенням перекладача, а у випадку попередження їх за конкретних обставин може також розширюватися, включаючи встановлення певного контролю за належною якістю перекладу (пп. 33 і 36 рішення від 30.05.80 у справі «Артіко проти Італії»).

Варто зазначити, що у низці рішень ЄСПЛ, постановлених проти України, розв'язано питання про застосовність ст. 6 Конвенції у провадженні в справах про адміністративне правопорушення.

У рішеннях «Надточій проти України» та «Лучанінова проти України» ЄСПЛ розширив своє власне «автономне» бачення поняття «кримінальне обвинувачення», зараховуючи до кримінальних і певні справи про адміністративні правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що порушення права позивача якісний переклад при проведенні процедури притягнення її до адміністративної відповідальності є суттєвим порушенням її прав та тягне за собою скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Є, на думку суду апеляційної інстанції, вірним рішення суду в частині направлення матеріалів адміністративної справи на новий розгляд до ГУ ДМС України в Одеській області, оскільки суд встановив в діях позивачки ознаки правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КАС України, за скоєння якого, остання повинна нести відповідальність.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, їм надана правильна юридична кваліфікація, є підстави, відповідно до статті 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Стаття 272 КАС України встановлює особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ.

Згідно з частиною третьою статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Отже, нормами КАС України не передбачено можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянки Республіки Конго ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_5 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко