Справа № 320/5700/18
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2018-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

26 жовтня 2018 року м. Київ № 320/5700/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

26 жовтня 2018 р. до Київського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішень від 17 квітня 2014 р. № 1194-58-VІ "Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям" та рішення від 19 червня 2014 р. № 1216-60-VІ "Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям".

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви зясовує, зокрема, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Публічно-правовий спір у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 4 КАС України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - звернувся до суду з метою скасування рішень Білоцерківської міської ради від 17 квітня 2014 р. № 1194-58-VІ "Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям" та рішення від 19 червня 2014 р. № 1216-60-VІ "Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям".

На обґрунтування позовних вимог стверджують, що рішення № 1194-58-VІ стало підставою для укладення договору оренди землі № 159, укладеного 26 грудня 2014 р. між Білоцерківською міською радою та Релігійною громадою Української Греко-Католицької Церкви Парафії Різдва Христового. При цьому, земельна ділянка, яка була передана за умовами названого договору, не належить м. Біла Церква, а належить до земель с. Шкарівка. Крім того, зазначають, що рішенням № 1216-60-VІ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та передано земельну ділянку Релігійній громаді Української Греко-Католицької Церкви Парафії Різдва Христового на строк 5 років. Вважають, що виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій строком на 5 років є порушенням з боку Білоцерківської міської ради, оскільки виділ земельної ділянки відбувався для здійснення капітального будівництва.

Згідно з позовною заявою на орендованій ділянці не дотримуються встановлені обмеження та здійснюється вирубка зелених насаджень, у зв'язку з чим замовнику будівництва внесено припис. При здійсненні забудови міською радою не проводилися громадські слухання та обговорення. Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає встановленим нормам. Територія храму не є елементом благоустрою і не повинна бути розташована на території загального користування - скверу. Забудовник знищує дерева, які насаджували місцеві мешканці, а діяльність храму буде заважати мешканцям. Релігійна громада володіла двома земельними ділянками і не використала їх за цільовим призначенням, тощо.

Як встановлено суддею, на підставі спірних рішень у 2014 р. укладено договір оренди землі для розміщення храму, підписано акт приймання-передачі земельної ділянки та акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, а в січні 2015 р. здійснено державну реєстрацію цього договору оренди земельної ділянки. У червні 2011 р. рішенням №31 затверджено містобудівні умови і обмеження на будівництво храму.

Надаючи оцінку наведеним у позові фактичним обставинам та змісту позовних вимог, суд зазначає, що незважаючи на формулювання заявлених позовних вимог, по суті вказаних аргументів і наведених доказів фактично заявники звертаються за захистом цивільного права.

У цій справі спірні рішення стосуються оформлення права на земельні ділянки, їх винесено у 2014 році і ці рішення реалізовано. Оскільки названі акти індивідуальної дії вже реалізовано, то вони вичерпали свою дію. На їх підставі укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано у встановленому порядку, розпочато будівництво.

Заявниками, зазначаючи про протиправність рішень №1194-58-VІ та №1216-60-VІ, фактично оспорюється правомірність володіння та використання земельних ділянок і будівництва на них релігійної споруди. Наведені заявниками у позовній заяві аргументи стосуються правомірності використання земельної ділянки, яка перебуває в оренді у іншої юридичної особи.

Таким чином, оспорюючи зазначені рішення №1194-58-VІ та №1216-60-VІ, які стали підставою для набуття третьою особою речових прав на нерухоме майно, заявники намагаються захистити своє цивільне право шляхом предявлення адміністративного позову до суб'єкта владних повноважень, в обхід передбаченого законом порядку розвязання цивільно-правових спорів між субєктами цивільного права та без застосування передбачених законом способів захисту права.

Позов, предметом якого є спір про право цивільне, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 14 травня 2018 р. у справі № 396/2550/17, в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №2а-3215/11.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

У справі, що розглядається, оскаржуються рішення суб'єкта владних повноважень, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розвязані й питання, повязані з вказаними рішеннями суб'єкта владних повноважень, а тому цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Згідно з вимогами п.1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо відмови у відкритті провадження у цій справі.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі 320/5700/18.

2. Роз'яснити позивачеві, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом пятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Журавель В.О.