Справа № 0340/1805/18
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2018 року ЛуцькСправа № 0340/1805/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мачульського В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 02 квітня 2018 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянина Алжиру ОСОБА_1, зобов'язання відповідача повернути посвідку на тимчасове проживання в Україні серія НОМЕР_1, терміном дії до 28.02.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням УДМСУ у Волинській області від 02.04.2018 скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні громадянину Алжиру ОСОБА_1 серії НОМЕР_1, терміном дії до 28.02.2019.

Представник позивача зазначає, що оскаржуване рішення базується на тому, що за вчинення позивачем адміністративного правопорушення, рішенням Яворівського районного суду Львівської області його притягнено до відповідальності за частиною другою статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). За вчинене правопорушення, позивач, сплативши штраф за вищевказаним рішенням, цілком і повністю поніс покарання, а тому позбавлення його можливості проживати та навчатися в Україні вважає порушенням принципу заборони притягнення до відповідальності або покарання за одне і теж саме діяння.

Також, зауважує, що оскаржуване рішення повинно було прийматися керівником або його заступником, а не головним спеціалістом відділу у справах іноземців або осіб без громадянства.

Крім того, вважає, що суб'єктом владних повноважень у тексті спірного рішення не зазначено, яка саме з перелічених підстав для скасування посвідки мала місце у спірних правовідносинах, а також що дане рішення прийняте не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 25.09.2018, представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що оскаржуване рішення винесено на підставі достатніх фактичних правових підстав та у межах повноважень, якими наділено УДМСУ у Волинській області чинними нормативно-правовими актами (а.с.25-28).

28.09.2018 за вх.№12676/18 представником позивача було подано заперечення на відзив в якому він не погоджується із поданим відзивом та повторно зазначає, що рішення УДМСУ у Волинській області є протиправним і таким, що не відповідає принципам забезпечення національної безпеки та пріоритетам національних інтересів України, закріпленим Законом України "Про основи національної безпеки України", а застосований до позивача захід є неспіврозмірним реальним і потенційним загрозам.

04.10.2018 за вх.№13004/18 представник відповідача подав заперечення проти відповіді на відзив, у яких позовні вимоги вважає незаконними та необґрунтованими, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також зазначає, що у позивача немає підстав стверджувати про порушення процедури прийняття рішення, оскільки форма рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні на момент прийняття оскаржуваного рішення не була передбачена жодним нормативно-правовим документом. З огляду на це, рішення приймалось у довільній формі з дотриманням вимог Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28.03.2012 №251.

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 19.10.2016 громадянин Алжиру ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до УДМСУ у Волинській області із заявою про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні, додавши пакет необхідних документів (а.с.33-34).

03.11.2016 УДМСУ у Волинській області видало громадянину Алжиру ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1, терміном дії до 31.08.2017 (а.с.45). В подальшому термін дії посвідки було неодноразово продовжено (а.с.47-56).

02.11.2017 позивач в чергове звернувся до УДМСУ у Волинській області із заявою продовжити строк дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. 21.11.2017 УДМСУ у Волинській області продовжило посвідку на тимчасове проживання громадянину Алжиру ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., до 28.02.2019 (а.с.57-72).

21.03.2018 Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби (далі - Мостиський прикордонний загін) звернувся до УДМСУ у Волинській області із клопотанням про скасування посвідки на тимчасове проживання, у якому просив розглянути питання щодо скасування посвідки на тимчасове проживання громадянину Алжиру ОСОБА_1, у зв'язку із притягненням його за рішенням суду до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 204-1 КУпАП «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України», з метою унеможливлення та припинення зловживання правовим статусом іноземця, який прибув на тимчасове проживання, а також враховуючи, що нелегальна міграція є однією з потенційних загроз національним інтересам і безпеці державного кордону України (а.с.73-74).

Крім того, 28.03.2018 Управління Служби безпеки України у Волинській області (далі - УСБУ у Волинській області) звернулося до УДМСУ у Волинській області з листом №54/5/1064 щодо скасування тимчасових посвідок на проживання громадянам Алжиру (в т. ч. позивачу), оскільки їх дії загрожують національній безпеці України (а.с.78).

02.04.2018 УДМСУ у Волинській області прийняло рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Алжиру ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45-46,79-82).

Судом також встановлено, що постановою Яворівського районного суду Львівської області від 20.03.2018, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 204-1 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн. (а.с.87).

Крім того, як слідує з матеріалів справи наказом СНУ ім. Лесі Українки від 02.04.2018 № 78-С «По студентському складу» (про відрахування), ОСОБА_1 з 02.04.2018 відраховано зі складу студентів 5 курсу групи Англ-5.1М факультету іноземної філології спеціальності 035.04 «Германські мови та літератури (переклад включно)». Освітня програма «Мова і література (англійська). Переклад» денної форми навчання за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб освітнього ступеня магістр, у зв'язку із порушенням візового режиму (а.с.85).

Листом від 10.04.2018 №03-28/01/985 СНУ ім. Лесі Українки повідомив УДМСУ у Волинській області про відрахування з Університету ОСОБА_1, зняття його з реєстрації, а також повернув посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 (а.с. 83).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон №3773-VI).

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 1 Закону №3773-VI посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно із частиною тринадцятою статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Як передбачено частиною третьою статті 5 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п'ятнадцятій та вісімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

За приписами частини тринадцятої статті 5 Закону № 3773-VI підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов'язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, про відрахування з такого закладу.

Пунктом 4 частини першої статті 5-1 Закону № 3773-VI визначено, що строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить: у випадку, визначеному частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, - період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні.

Відповідно до пункту 1 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 (з наступними змінами та доповненнями, чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення; далі - Порядок № 251), цей Порядок визначає механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Згідно із підпунктом 4 пункту 19 Порядку № 251 посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі: коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Пунктом 19 Порядку № 251 також передбачено, що рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання приймається начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником протягом п'яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для скасування посвідки.

Як встановлено судом, оскаржуване рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні від 02.04.2018 підготував та підписав головний спеціаліст відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМСУ у Волинській області ОСОБА_4, а затвердив - заступник начальника УДМСУ у Волинській області ОСОБА_5, що відповідає вимогам пункту 2.16 посадової інструкції головного спеціаліста відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМСУ у Волинській області від 27.03.2017 (а.с. 88-92) та вимогам пунктів 3.2, 4.3, 4.6, 4.9, 9.1 наказу УДМСУ у Волинській області від 06.02.2018 №13 «Про розподіл обов'язків між начальником Управління, першим заступником начальника Управління та заступником начальника Управління - начальником відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області» (а.с.93-96).

Крім того, враховуючи, що жодним нормативно-правовим актом не затверджено форми рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, необхідно дійти висновку про те, що оскаржуване рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні від 02.04.2018, яке підписано головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМСУ у Волинській області ОСОБА_4 та затверджено заступником начальника УДМСУ у Волинській області ОСОБА_5, прийняте з дотриманням вимог пункту 19 Порядку № 251.

Також судом встановлено, що оскаржуване рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні від 02.04.2018 прийняте відповідачем на підставі підпункту 4 пункту 19 Порядку №251.

На думку суду, вказане рішення прийняте за наявності відповідних правових підстав, виходячи з такого.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 20.03.2018 у справі №460/1078/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 204-1 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн. (а.с.87).

Згідно з вказаною постановою суду першої інстанції, 17.03.2018 о 18 год. 40 хв. ОСОБА_1 спільно з громадянином ОСОБА_6 та ОСОБА_7, здійснив спробу в пішому порядку незаконного перетину державного кордону з України в Республіку Польща поза пунктами пропуску через державний кордон та був виявлений працівниками прикордонного наряду «Група реагування» в напрямку 550 прикордонного знаку, тобто вчинив правопорушення, передбачене частиною другою статті 204-1 КУпАП. В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 204-1 КУпАП, визнав повністю.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, оскільки постанова Яворівського районного суду Львівської області від 20.03.2018 у справі про адміністративне правопорушення №460/1078/18 набрала законної сили 31.03.2018, тому в силу приписів частини шостої статті 78 КАС України суд бере до уваги вказану постанову та виходить з того, що позивач ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 204-1 КУпАП.

В частині доводів позивача про відсутність в рішенні жодних обставин, які стали підставою для скасування посвідки на тимчасове проживання, то суд звертає увагу, що вони є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено обов'язковості зазначення в рішенні обставин, які стали підставою для скасування посвідки станом на момент її прийняття УДМСУ у Волинській області.

Крім того, вимоги щодо обов'язковості зазначення таких обставин в рішенні з положень Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251, Інструкції з діловодства в апараті Державної міграційної служби України, затвердженої наказом від 21.11.2014 року №320 Державної міграційної служби України, прямо не випливає.

Окрім цього, суд наголошує, що зі змісту рішення вбачається про зазначення відповідачем підстави для скасування посвідки, суб'єкта, до якого вона застосується, суб'єкта видачі посвідки, що свідчить про викладення в рішенні відповідної інформації стисло, грамотно, зрозуміло та об'єктивно.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» від 19.06.2003 № 964-IV (з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення; далі - Закон № 964-IV) національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров'я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв'язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам; загрози національній безпеці - наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

За змістом статті 7 Закону № 964-IV на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є у воєнній сфері та сфері безпеки державного кордону України: нелегальна міграція.

Відповідно до абзацу дванадцятого статті 4 Закону № 964-IV суб'єктами забезпечення національної безпеки є: Збройні Сили України, Служба безпеки України, Служба зовнішньої розвідки України, Державна прикордонна служба України та інші військові формування, утворені відповідно до законів України.

Як передбачено абзацом сьомим статті 9 Закону № 964-IV, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України в межах своїх повноважень забезпечують виконання передбачених Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України завдань, здійснюють реалізацію концепцій, програм у сфері національної безпеки, підтримують у стані готовності до застосування сили та засоби забезпечення національної безпеки.

Відповідно до абзаців першого-третього, шостого частини першої статті 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 №661-IV (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон №661-IV) основними функціями Державної прикордонної служби України є: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення; участь у боротьбі з організованою злочинністю та протидія незаконній міграції на державному кордоні України та в межах контрольованих прикордонних районів.

Пунктом 16 статті 19 Закону № 661-IV визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: здійснення самостійно або у взаємодії з органами Національної поліції і органами Служби безпеки України в межах контрольованих прикордонних районів контролю за дотриманням іноземцями та особами без громадянства, а також біженцями, особами, які потребують додаткового захисту, та особами, яким надано притулок в Україні, установлених правил перебування на її території.

Статтею 2 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 №2229-ХІІ (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон №2229-ХІІ) на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Згідно із пунктом 13 статті 24 Закону №2229-ХІІ Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов'язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в'їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 25 Закону №2229-ХІІ Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов'язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов'язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Системний аналіз положень Законів №964-IV, №661-IV, №2229-ХІІ дає підстави дійти висновку про те, що нелегальна міграція (до якої, на думку суду, необхідно віднести випадки спроби незаконного перетинання державного кордону України) є одним із основних реальних та потенційних загроз національній безпеці України у сфері безпеки державного кордону України, а органи Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України є у межах своїх повноважень суб'єктами забезпечення національної безпеки України.

Відтак, дії іноземця у вигляді вчинення спроби незаконного перетинання Державного кордону України, за які він притягнутий в судовому порядку до адміністративної відповідальності, можна вважати такими, що загрожують національній безпеці та є в розумінні підпункту 4 пункту 19 Порядку № 251 підставою для скасування посвідки на тимчасове проживання.

При вирішенні даного спору суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.06.2018 у справі №825/1340/16, відповідно до якої подання про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні підготовлено Службою безпеки України в межах компетенції, визначеної Законом №2229-ХІІ, а за умови встановленої судом загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України з боку іноземця, за відсутності обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, наявні підстави для прийняття рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України, а також висновків Верховного суду та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного рішення УДМСУ у Волинській області про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні від 02.04.2018, прийнятого на підставі клопотання Мостиського прикордонного загону від 21.03.2018 та листа УСБУ у Волинській області від 28.03.2018, у зв'язку із вчиненням позивачем дій, які потенційно загрожують національній безпеці у сфері безпеки державного кордону України, зокрема, адміністративного правопорушення у вигляді спроби незаконного перетинання державного кордону України у складі групи осіб, за яке позивач притягнутий до адміністративної відповідальності згідно із постановою Яворівського районного суду Львівської області від 20.03.2018 у справі №460/1078/18.

Суд при вирішенні цієї справи також враховує, що посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_1, терміном дії до 28.02.2019 була видана позивачу 21.11.2017 УДМСУ у Волинській області на підставі частини тринадцятої статті 4 Закону №3773-VI, у зв'язку із прибуттям позивача в Україну з метою навчання в СНУ ім. Лесі Українки. Проте, станом на день звернення до суду позивач наказом СНУ ім. Лесі Українки від 02.04.2018 № 78-С «По студентському складу» (про відрахування) був відрахований зі складу студентів 5 курсу групи Англ-5.1М факультету іноземної філології, у зв'язку із чим строк дії вказаної посвідки фактично закінчився.

Крім того, суд звертає увагу, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за спробу незаконного перетинання державного кордону України у складі групи осіб та прийняття рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні не є подвійним застосуванням юридичної відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, суд критично оцінює доводи представника позивача про застосування до нього подвійної юридичної відповідальності.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, у відповідності до положень частини 2 статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з статтею 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду, позивач достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав. Натомість відповідач довів суду правомірність прийнятого рішення.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв'язку із чим позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення від 02 квітня 2018 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянина Алжиру ОСОБА_1, зобов'язання відповідача повернути посвідку на тимчасове проживання в Україні серія НОМЕР_1, терміном дії до 28.02.2019, відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський