Справа № 820/2643/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 р. Справа № 820/2643/18

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Донець Л.О. , Бенедик А.П.

за участю секретаря судового засідання - Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій незаконними, -

В с т а н о в и л а:

11.04.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог /а.с. 126-127/, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області (подалі - ГУ ДМС України у Харківській області) в нездійсненні оформлення та видачі громадянці Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням нею 25-річного віку за заявою від 13.03.2018 року;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянці Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням нею 25-річного віку за заявою від 13.03.2018 року.

Також, позивач просить вирішити питання щодо відшкодування на її користь судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, у розмірі 6000,00 грн. /а.с. 70-72/.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15.11.2006 року рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київській області на підставі Закону України "Про імміграцію" позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, в результаті чого її документовано посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 15.11.2006 року. В подальшому, позивач зверталась із заявою про обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 15.11.2006 року у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку. Матеріали справи щодо обміну означеної посвідки направленні для розгляду відповідачу, однак, на момент подачі позову ніякого рішення ГУ ДМС України в Харківській області не прийнято. За таких обставин, просить задовольнити вимоги її позову у повному обсязі.

Заяву про відшкодування судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, обґрунтовує тим, що у зв'язку із зверненням за отриманням професійної правничої допомоги адвоката, вона понесла витрати на загальну суму 6000,00 грн., які на підставі ст.ст. 132, 134 КАС України просить стягнути з відповідача. Зазначає, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, встановлений умовами договору про надання правничої допомоги та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами здійснення відповідних витрат.

Заперечуючи проти позову, відповідач ГУ ДМС України в Харківській області зазначив, що 13.03.2018 року позивач звернулась з документами для здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку. При перевірці документів установлено, що 15.11.2006 року її рішенням УГІРФО ГУ МВС України в Київській області документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання. 16.03.2018 року ГУ ДМС України в Харківській області направлено запит до УДМС України в Київській області для з'ясування підстав видачі посвідки на постійне проживання. Однак, відповідь на вказаний запит не надана. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач стверджує про неможливість проведення дій щодо обміну бланку посвідки відповідно до заяви позивача, оскільки необхідно перевірити та дослідити документи, які були надані позивачем при отриманні посвідки на постійне проживання. Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що здійснення обміну позивачеві посвідки на постійне проживання є передчасним рішенням.

Заперечуючи проти заяви позивача про відшкодування судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, вказує, що представник позивача представляє багато іноземних громадян у аналогічних спорах і користується у своїй діяльності раніше напрацьованими матеріалами та шаблонними документами, які застосовуються при розгляді всіх судових справ цієї категорії. Отже, складання трьох адвокатських запитів, які є подібними за змістом, складання позовної заяви, клопотання, відповіді на відзив та представництво інтересів у судових засіданнях не потребує значного часу на надання адвокатом зазначених послуг. За таких обставин, відповідач вважає, що заява представника позивача є очевидно необґрунтованою, так як розмір витрат не є спів розмірним та пропорційним до предмету спору.

Крім цього, відповідач заперечував проти задоволення означеної заяви з тих підстав, що витрати на професійну правничу допомогу не відшкодовуються відповідно ч. 6 ст. 12 КАС України, яка передбачає, що до справ незначної складності належать справи про перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2018 року, що ухвалено у порядку письмового провадження, позовні вимоги громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі.

Судом проведено розподіл судових витрат, а саме: стягнуто з ГУ ДМС України в Харківський області на користь позивача 704,80 грн. за сплату судового збору та 6000,00 грн. на професійну правову допомогу.

Суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача на неотримання відповіді від УДМС України в Київській області на запит, що унеможливлює видачу посвідки ОСОБА_1, не є обґрунтованими, оскільки вимоги чинного законодавства не містять положень, які передбачають обов'язкове повідомлення про надходження відповідної заяви органу, який видавав посвідку, чи підтвердження певних фактів щодо заявника.

За таких обставин, суд визначився про те, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у нездійсненні позивачу оформлення та видачі посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку із досягненням нею 25-річного віку та зобов'язання ГУ ДМС України в Харківський області здійснити оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 13.03.2018 року є доведеними.

Крім цього, суд першої інстанції визнав обґрунтованою заяву позивача про відшкодування судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, і на підставі ч. 1 ст. 139 КАС України стягнув їх на користь позивача.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що неотримання відповіді на запит від УДМС України в Київській області стосовно підстав видачі посвідки на постійне проживання громадянці Вєтнаму ОСОБА_1, унеможливлює проведення дій щодо обміну бланку посвідки відповідно заяви позивача, оскільки для здійснення таких дій потрібно ретельно перевірити та дослідити документи, які надані позивачем при отриманні посвідки на постійне проживання перед документуванням посвідкою. За таких обставин вказує, що ГУ ДМС України в Харківській області правомірно залишило без розгляду заяву позивача від 13.03.2018 року.

Крім цього, зобов'язання відповідача здійснити оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 є формою втручання в дискреційні повноваження, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Також, відповідач заперечував проти задоволення заяви позивача про відшкодування судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, з підстав, викладених ним у відзиві на позов.

Заперечуючи проти доводів і вимог апеляційної скарги, позивач вважає її цілком необґрунтованою та безпідставною, а натомість рішення суду першої інстанції таким, що прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства України, із застосуванням норм як процесуального так і матеріального права, а також, із з'ясуванням у повному обсязі обставин, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, та наданням судом належної оцінки всім наявним доказам.

Також, під час апеляційного розгляду справи, позивачем подано заяву про відшкодування судових витрат у розмірі 3000,00 грн., що пов'язані з отриманням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, обґрунтовує умовами договору про надання правничої допомоги та підтверджує наявними в матеріалах справи доказами здійснення відповідних витрат.

Заперечуючи проти задоволення цієї заяви, окрім доводів, зазначених у запереченнях проти заяви щодо відшкодування судових витрат, пов'язаних з отриманням позивачем правничої допомоги в суді першої інстанції, відповідач вказує, що обов'язковою умовою відшкодування таких витрат є реальне надання правової допомоги у справі тією особою, яка одержала за це плату, та їх сплата підтверджується належними документами.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша статті 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ГУ ДМС України в Харківській області задоволенню не підлягає, а судове рішення слід змінити, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою В'єтнаму, паспорт типу Р, код НОМЕР_3, терміном дії до 13.05.2024 року /а.с.20/.

Рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київській області на підставі Закону України "Про імміграцію" позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, в результаті чого ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 15.11.2006 року, безстроково /а.с.23/.

Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 11.05.2012 року зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 /зворот а.с. 23/.

Управлінням ДМС України в Київський області письмовою відповіддю № 3201.4-5377/32.2-17 від 30.11.2017 року на адвокатський запит позивача повідомлено, що станом на 29.11.2017 року рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 15.11.2006 року громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 Управлінням ДМС України в Київський області не приймалось. /а.с. 26/.

13.03.2018 року позивач звернулась з письмовою заявою до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, в якій просила на підставі п. 9 постанови Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 15.11.2006 року у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку.

З матеріалів справи вбачається, що 13.03.2018 року Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області позивача притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до ч.1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв'язку тим, що позивач своєчасно не здійснив обмін посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 15.11.2006 року /а.с. 27/.

Відповідно постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МХК №120560 від 13.03.2018 року позивачем сплачено штраф у розмірі 510 гривен, про що свідчить квитанція про сплату штрафу №7524325 від 13.03.2018 року /а.с.29/.

Матеріали справи посвідчують ту обставину, що Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та документи позивача прийнято та надіслано до ГУ ДМС України в Харківський області для прийняття рішення. Втім, ГУ ДМС України в Харківській області, у встановлений законом строк, не здійснив оформлення позивачу нової посвідки на постійне проживання в Україні, та передав на доопрацювання до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області /а.с.32/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (подалі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Спірні правовідносини безпосередньо регулюються Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 (подалі - Порядок № 251) та Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 року № 681, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 року за № 1335/23867 (подалі - Порядок № 681).

Відповідно до п. 1 Порядку № 251 цей Порядок визначає механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Відповідно до п. 4.1 Порядку № 681 обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до п. 16 Порядку № 251 для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Згідно з п. 15 Порядку № 251 для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що підставою для обміну посвідки у зв'язку з досягненням 25-ти річного віку є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ДМС в установленому порядку, за результатом розгляду яких міграційний орган приймає відповідне рішення.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що позивач звернулась до уповноваженого органу для обміну посвідки, надала усі необхідні документи для здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні. Доказів зворотного судам першої та апеляційної інстанції відповідачем не надано.

Пунктом 18 Порядку № 251 встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно ст. 12 Закону України "Про імміграцію", підставами для скасування дозволу на імміграцію є:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

За змістом ст. 13 зазначеного Закону: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Судовим розглядом установлено, що дозвіл на імміграцію позивачу не скасовано, оскільки жодних порушень, передбачених ст. 12 Закону України "Про імміграцію", нею не здійснено.

Відповідно положень п. 2.7 - 2.9 Порядку № 681: працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання. Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше. У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

Таким чином, посилання відповідача на те, що ним не отримана відповідь від УДМС України в Київській області на запит, що унеможливлює видачу посвідки ОСОБА_1, не є обґрунтованими, оскільки вимоги Закону України "Про імміграцію" та Порудку № 681 не містять положень, що передбачають обов'язкове повідомлення про надходження відповідної заяви органу, який видавав посвідку, чи підтвердження певних фактів щодо заявника.

За результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п'ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених Порядком № 681 документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки (п. 4.6.).

У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Відповідно положень п. 17 Порядку № 681, рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Колегія суддів зазначає, що жоден підпункт п. 17 Порядку № 681 не стосується позивача і відповідно до інформації УДМС України в Київській області /а.с. 30/, станом на 29.11.2017 року рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання КВ № 11995/57285 УДМС України в Київській області не приймалось.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності у спірних правовідносинах визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення оформлення та видачі громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку та зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області здійснити оформлення та видачу такої довідки.

Стосовно доводів апелянта щодо втручання судом в дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Зважаючи на те, що судом встановлено неправомірність бездіяльності відповідача щодо нездійснення оформлення та видачі громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області здійснити оформлення та видачу такої довідки, що є належним способом захисту та поновлення порушеного права позивача.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду в цій частині не спростовують.

Клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені нею під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів вважає обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (подалі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем надано до матеріалів справи : копію договору про надання правової допомоги № Д-84/17 від 21.11.2017 року із адвокатом Вітер Н.В., додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги № Д-84/17 від 21.11.2017 року, копії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-84/17 від 21.11.2017 року в загальній сумі 6000,00 грн., копію акту виконаних робіт № 1 від 16.05.2018 року до договору про надання правової допомоги № Д-84/17 від 21.11.2017 року, копію звіту про дебетові та кредитові операції по рахунку адвоката Вітер Н.В. /а.с. 73-76, 80, 82-85/.

Згідно з актом виконаних робіт, адвокатом відповідно до умов договору про надання правової допомоги № Д-84/17 від 21.11.2017 року, здійснено складення: адвокатського запиту № АЗ-389/17 від 21.11.2017 року (вартість послуги - 400,00 грн.), адвокатського запиту № АЗ-111/18 від 21.03.2018 року (вартість послуги - 400,00 грн.), адвокатського запиту № АЗ-112/18 від 21.03.2018 року (вартість послуги - 400,00 грн.), складення позовної заяви 11.04.2018 року (вартість послуги - 2000,00 грн.), клопотання до позовної заяви 11.04.2018 року (вартість послуги - 300,00 грн.), складання відповіді на відзив 02.05.2018 року (вартість послуги - 2000,00 грн.), представництво інтересів у судовому засіданні 16.05.2018 року (вартість послуги - 500,00 грн.).

Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені нею під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16.

За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів змінює судове рішення в частині, якою стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. шляхом доповнення його резолютивної частини визначенням про те, що ці судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставою для зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи (п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Крім цього, колегія суддів вважає обґрунтованим і клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені нею під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачем надано до матеріалів справи : окрім договору про надання правової допомоги № Д-84/17 від 21.11.2017 року із адвокатом Вітер Н.В. та додаткової угоди до нього № 2, копію квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-84/17 від 21.11.2017 року в сумі 3000,00 грн., копію акту виконаних робіт № 2 від 02.10.2018 року до договору про надання правової допомоги № Д-84/17 від 21.11.2017 року, копію звіту про дебетові та кредитові операції по рахунку адвоката Вітер Н.В. /а.с. 211-213, 214, 216, 217-219/.

Згідно з актом виконаних робіт, адвокатом відповідно до умов договору про надання правової допомоги № Д-84/17 від 21.11.2017 року, здійснено складення: відзиву на апеляційну скаргу (вартість послуги - 2500,00 грн.), представництво інтересів у судовому засіданні (вартість послуги - 500,00 грн.).

У урахуванням наведених вище положень законодавства, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 3000,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМС України в Харківській області.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 134, 139, 143, ч. 4 ст. 229, 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2018 року змінити шляхом доповнення його резолютивної частини визначенням про стягнення на користь громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 (шість тисяч) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, код 37764460) на користь громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1) витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 (три тисячі) грн.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець А.П. Бенедик