Справа № 334/3461/17(2-а/334/397/17)
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2018 року

Київ

справа №334/3461/17(2-а/334/397/17)

адміністративне провадження №К/9901/56182/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В., Семененко Я.В. від 18.04.2018 у справі №334/3461/17(2-а/334/397/17) за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про зобов'язання провести поновлення пенсії за віком, шляхо її призначення знову,

УСТАНОВИВ:

У травні 2017 року представник позивача звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив суд зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя провести їй поновлення пенсії за віком з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що містяться в її пенсійній справі, з проведенням перерахунку.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено.

Зобов'язано Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 року, шляхом призначення її знову, відповідно норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою зобов'язано Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_2 з 31.05.2017 року - шляхом призначення її знову, відповідно норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вважає, що до спірних правовідносин не повинні застосовуватися строки звернення до суду, оскільки право має бути відновлене з часу прийняття рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009. Також посилається на ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", згідно якої невиплачена пенсія через вину пенсійного фонду виплачується без застосування строків.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суди встановили та матеріалами справи підтверджено, що позивач є громадянином України та з 22.02.1993 призначено пенсію за віком.

У 1993 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Додатком до посвідчення особи.

08.11.2016 року позивач видала генеральну довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 АДРЕСА_1 представляти її інтереси зокрема по всім питанням в УПФУ з питань поновлення, нарахування та індексації її пенсії. Довіреність видана з правом передоручення на три роки.

20.01.2017 до УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя надійшла заява представника позивача про поновлення пенсії.

Листом від 24.01.2017 № 438/02 УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя відмовлено у поновленні виплати пенсії. Відмова обґрунтовувана тим, що згідно з п.1. розділу I Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про поновлення виплати пенсії, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Відтак, чинним законодавством встановлено чіткий перелік осіб, які мають право на таке звернення. Це, відповідно до п. 1.1. зазначеного порядку є батьки, усиновителі, батьки - вихователі, прийомні батьки, патронатні вихователі, опікуни, піклувальники за місцем їх проживання(реєстрації), представники закладів (органів опіки та піклування), які виконують функції опікунів та піклувальників.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на поновлення виплати позивачу спірної пенсії з 07.10.2009 року, тобто від ухвалення рішенням Конституційним судом України № 25-рп/2009.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд застосував строки звернення до суду, встановлені ст. 99, 100 КАС України.

Колегія суддів, дослідивши спірні правовідносини, зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної йому пенсії, проте з визначенням дати її відновлення в межах строків звернення до суду, передбачених КАС України.

Стосовно вимоги представника позивача щодо відновлення виплати пенсії з 07.10.2009, суд зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент звернення до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції на момент звернення до суду) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України. Проте задовольняючи позов з 31.05.2017, апеляційним судом невірно визначено строки, що встановлені на підставі фактичних обставин справи.

Позовна заява направлена до суду 30.05.2017 що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати звернення до відповідача із заявою про відновлення порушеного права (20.01.2017), отже позов підлягає задоволенню від дати звернення до органу ПФУ з 20.01.2017, а вимоги за період з 07.10.2009 по 30.11.2016 слід залишити без розгляду.

В задоволенні позову в частині вимог за період з 01.12.2016 по 19.01.2017 слід відмовити, оскільки для захисту порушеного права позивач в цей період не вчинив активних дій щодо звернення до органу ПФУ, що зумовлює необізнаність суб'єкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача.

Також колегія суддів не приймає покликання позивача на ст. 46 Закону № 1058, частиною 2 якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася. Крім того, припинення нарахування та виплати відбувалося на підставі чинного на той час законодавства.

Також колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про поновлення пенсії за віком шляхом призначення її знову, оскільки чинним пенсійним законодавством передбачено поновлення вже призначеної пенсії.

З матеріалів справи вбачається, та не спростовується сторонами, що позивачу призначена пенсія у 1993 році.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про необхідність відновлення порушених прав позивача шляхом зобов'язання відповідача призначити пенсію на загальних підставах, оскільки останній вже було призначено пенсію за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити пенсію за віком ОСОБА_2 з 20 січня 2017 року.

Позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 року по 30 листопада 2016 року залишити без розгляду.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду