Справа № 1840/2978/18
Суддя: В.М. Соколов
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 жовтня 2018 р. Справа № 1840/2978/18
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Соколова В.М., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Білопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1С.) звернулася до суду з позовом до Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі по тексту - відповідач-1, Бахмутсько-Лиманське ОУПФУ), Білопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі по тексту - відповідач-2, Білопільське ОУПФУ), в якому в якому з урахуванням уточнень просить:
1. Визнати дії Бахмутсько-Лиманського ОУПФУ щодо зняття з обліку та призупиненню ОСОБА_1 виплати пенсії з липня 2015 року протиправними та скасувати Розпорядження начальника УПФУ в м. Артемівську (нині м. Бахмут) та Артемівському районі Донецької області від 09.06.2015 по пенсійній справі №314182 як незаконне.
2. Стягнути з Білопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області невиплачену частину пенсії за період з липня 2015 року по вересень 2017 року включно.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона мешкала на тимчасово окупованій території в Донецькій області та до липня 2015 року отримувала пенсію від Бахмутського ОУПФУ. В жовтні 2017 року переїхала до м. Білопілля, була взята на облік як внутрішньо переміщена особа та з того часу перебуває на обліку в Білопільському ОУПФУ і отримувала пенсію.
В січні 2018 року позивач звернулась за захистом своїх порушених прав до суду з позовом до Білопільського ОУПФУ про виплату пенсії за період з липня 2015 року по вересень 2017 року. Рішенням у справі №818/277/18 судом було відмовлено у задоволенні позову в звязку з тим, що невиплата пенсії позивачу за спірний період відбулася не з вини відповідача, оскільки у Білопільського ОУПФУ відсутні повноваження щодо витати позивачу пенсії за вказаний період. Крім того, суд у рішенні зазначив про те, що ОСОБА_1 була знята з обліку у Бахмутському ОУПФУ з 01.07.2015 у звязку з переїздом в інший район, на підставі чого розпорядженням начальника відділу з питань призначення, перерахунку та витати пенсій Бахмутського ОПФУ знята з обліку. Але позивач змінила своє місце проживання та переїхала до м. Білопілля лише у жовтні 2017 року.
У зв'язку з тим, що заборгованість по виплаті пенсії з липня 2015 року по вересень 2017 року позивачу не виплачена, вона просить визнати протиправними дії пенсійного фонду щодо невиплати пенсії та стягнути на її користь невиплачену пенсію.
Бахмутсько-Лиманське ОУПФУ (яке є правонаступником Бахмутського ОУПФУ) у відзиві проти позову заперечувало (а.с.19-20) та зазначило, що ОСОБА_1 з жовтня 2017 року і по теперішній час не перебуває у нього на пенсійному обліку, пенсійна справа позивача відсутня, що виключає можливості вчиняти будь-які дії та розглядати питання щодо здійснення виплат позивачу.
Білопільське ОУПФУ заперечувало проти задоволення позову, просило закрити провадження у справі в частині позовних вимог до нього та зазначило, що за період з 01.07.2015 по 09.10.2017 Білопільське ОУПФУ не нараховувало та не призначало пенсію позивачу, рішення про припинення нарахування та виплати пенсії ним не приймалося, тому не відповідає за зобов'язаннями інших територіальних управлінь Пенсійного фонду України з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії (а.с.67-68)
Ухвалою суду від 06.08.2018 відкрито провадження у справі, розгляд проводиться у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.
Ухвалою суду від 17.10.2018 залишено без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з Білопільського ОУПФУ компенсації втрати частини доходів та з урахуванням індексу споживчих цін.
Представники сторін у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи без їх участі.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 мешкала на тимчасово окупованій території України АДРЕСА_1, отримувала пенсію за віком з 27.08.1991, що підтверджується копією посвідчення (а.с.9).
У звязку з бойовими діями, позивач переїхала до м. Артемівськ Донецької області (нині м. Бахмут) та стала на облік в Бахмутське ОУПФУ, де отримувала пенсію.
Розпорядженням начальника УПФУ в м. Артемівську та Артемівському районі Донецької області (на даний час реорганізованого в Бахмутсько-Лиманське ОУПФУ) від 09.06.2015 по пенсійній справі №314182 ОСОБА_1 було призупинено виплату пенсії з липня 2015 року до зясування обставин. При цьому, про причини призупинення виплати пенсії позивача не повідомлено.
Виплату пенсії за віком ОСОБА_1 було поновлено в звязку з взяттям на облік з жовтня 2017 року, про що свідчить Довідка Білопільського ОУПФУ Сумської області №91 від 28.12.2017 (а.с.10).
Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.
Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" "в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно зі ст. 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" від 16.12.1993 з подальшими змінами, право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі по тексту - Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 вказаного Закону № 1058-IV передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч. 1 ст. 49 цього Закону.
Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.
З 22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року №1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно зі ст. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Згідно з п. 2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (зі змінами) від 15.04.2014, виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
07.11.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області (далі по тексту - Порядок).
Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.
Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року і ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року, визнаний незаконним та чинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595.
Відповідно до пункту 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".
Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк".
Стаття 49 Закону №1058-IV дає виключний перелік підстав припинення та порядок поновлення виплат пенсій.
Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення витати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її витати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
У преамбулі до Закону №1058-ІV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними. а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право громадянина на призначення пенсії не може бути пов'язано з такою умовою, як постійне місце проживання або реєстрація місця проживання, а Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того де проживає особа, пенсія якій призначена.
В своєму рішенні по зразковій справі від 03.05.2018 № 805/402/18 (№ Пз/9901/20/18) Верховний Суд зазначає про те, що «... непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення витати пенсії, а Постанова КМУ є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем. У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав... Припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.».
Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", пунктом 54 якого зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я" (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Як зазначено в п. 333 цього рішення Європейського суду з прав людини: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".
Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" встановлено, що відповідно до ст.ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі наведеного вище суд зазначає, що Розпорядженням начальника УПФУ в м. Артемівську та Артемівському районі Донецької області від 09.06.2015 по пенсійній справі №314182 про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1, УПФУ в м. Артемівську та Артемівському районі Донецької області (правонаступником якого є Бахмутсько-Лиманське ОУПФУ) порушило її законні права на отримання пенсії.
Варто зазначити, що ОСОБА_1 зверталася за захистом своїх порушених прав до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Білопільського ОУПФУ з вимогою виплатити пенсію з лютого 2015 року по вересень 2017 року. Рішенням у справі №818/277/18 судом було відмовлено у задоволенні позову в звязку з тим, що невиплата пенсії позивачу за спірний період відбулася не з вини відповідача, оскільки у Білопільського ОУПФУ відсутні повноваження щодо витати позивачу пенсії за вказаний період. Крім того, суд у рішенні зазначив про те, що ОСОБА_1 була знята з обліку у Бахмутському ОУПФУ з 01.07.2015 у звязку з переїздом в інший район, на підставі чого розпорядженням начальника відділу з питань призначення, перерахунку та витати пенсій Бахмутського ОПФУ знята з обліку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач змінила своє місце проживання та переїхала до м. Білопілля у жовтні 2017 року та на даний час перебуває на пенсійному обліку в Білопільському ОУПФУ.
Починаючи з жовтня 2017 року і по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку в Білопільському ОУПФУ, тому дія положень п. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (зі змінами та доповненнями) про поновлення виплати пенсії стосується саме Білопільського ОУПФУ.
З огляду на викладені вище обставини, порушене право позивач підлягає судовому захисту шляхом зобов'язання Білопільське ОУПФУ виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з липня 2015 року по вересень 2017 року включно.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 262-263, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Білопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії задовольнити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Соколов