Справа № 2040/6366/18
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2018 р. № 2040/6366/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код ІНН: НОМЕР_1), до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, б. 24; ) про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: визнати протиправним висновок ГУ ДМС України в Харківський області від 04.10.2017 року стосовно громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі якого Державною міграційною службою України прийнято п.11 (пп. 11.1- 11.3) наказу № 324 від 18.12.2017 року; стягнути з Державної міграційної служби України на користь громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 704 гривні 80 копійок здійснених ним судових витрат.

Ухвалою суду від 09.08.2018 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за означеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог, зокрема, зазначає, що 13.06.2018 року позивач отримав копію висновку ГУ ДМС України в Харківський області від 04.10.2017 року стосовно громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі якого Державною міграційною службою України надано п.11 ( пп.11.1- 11.3) наказу № 324 від 18.12.2017 року « Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» стосовно позивача протиправним та таким, що грубо порушує законодавства України, права, свободи та законні інтереси позивача. Вважає, що сам висновок не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки ГУ ДМС України в Харківський області при складанні 22.02.2016 року висновку від 04.10.2017 року стосовно ОСОБА_1 на підставі якого було складено п.11 ( пп.11.1- 11.3) наказу Державної міграційної служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 324 від 18.12.2017 року що стосується позивача керувався розділом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Так, у розділі 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» міститься абз.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Вважає, що за таких обставин ГУДМС України в Харківський області при складанні вказаного висновку від 04.10.2017 року застосовував чинність статей 12-15 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Позивач визначає, що до теперішнього часу дозвіл на імміграцію в Україну не скасовано, рішення про скасування дозволу не існує, тоді як і не існує рішення суду, що визнання позивача таким, що не є іммігрантом. Зазначив також, що при складанні та затвердження відповідачем висновку від 04.10.2017 року стосовно позивача мало місце порушення "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", Конституції України. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 09.08.2018 року адміністративну справу за означеним позовом прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

На виконання вимог ухвали суду представником відповідача - ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області - через канцелярію суду 08.10.2018 року надано відзив на позов, в якому відповідач проти позовних вимоги заперечує. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що 02.10.2017 року на адресу ГУ ДМС України в Харківській області надійшов лист Служби безпеки України в Харківській області від 28.09.2017 №70/2-15676 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянинові СРВ ОСОБА_1. Відповідно до пункту 4.5 розділу IV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.08.2013 за № 1335/23867, прийнятого відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28.03.2012 року №251, передбачено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС України при надходженні заяви перевіряє: наявність підстав для обміну посвідки; звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах; перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку (Постанова КМУ № 251).

Зазначає також що на підставі проведеної перевірки ГУ ДМС України в Харківській області було прийнято оскаржуваний висновок від 04.10.2017 року стосовно позивача ОСОБА_1, на підставі якого Державною міграційною службою України було прийнято п.11 наказу № 324 від 18.12.2017 року, яким оформлена на ім'я позивача 13.06.2003 року посвідка-серії НОМЕР_2 та видана на її підставі у подальшому посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 17.05.2005 - були визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню. Однак, вказаний наказ ДМС України було оскаржено позивачем в судовому порядку до Харківського окружного адміністративного суду (справа №820/4007/18). Суд своїм рішенням від 05.07.2018 року адміністративний позов задовольнив у повному обсязі, скасувавши п. 11 наказу ДМС України №324 від 18.12.2017р. За таких обставин, відповідач вважає, що позовна вимога щодо скасування висновку відповідача від 04.10.2017 року є невірною, у зв'язку із тим, що це документ, який було прийнято за результатами службової перевірки, він є складовим етапом проведення перевірки законності отримання посвідки на постійне проживання позивачем громадянином СРВ ОСОБА_1. Виходячи з вищевикладеного, вважає, що Наказ ДМС України № 324 від 18.12.2017р. про визнання посвідок недійсними - є тим основним рішенням. Саме Наказ ДМС України № 324 від 18.12.2017р. і є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України, п. 11 якого і було скасовано рішенням суду. Посилання та доводи ж позивача на те, що його права порушені саме висновком про результати службової перевірки - відповідач вважає неналежними та помилковими, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Представником позивача через канцелярію суду 23.10.2018 року подана відповідь на відзив, в якій представник не погоджується із доводами відповідача. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що вказаний наказ ДМС України було оскаржено позивачем в судовому порядку до Харківського окружного адміністративного суду. Рішенням суду по справі №820/4007/18 від 05.07.2018 року задоволено адміністративний позов у повному обсязі, скасовано п. 11 наказу ДМС України №324 від 18.12.2017р., стосовно громадянина Вєтнаму - ОСОБА_1. Проте вважає, що оскільки при прийнятті Наказу № 324 від 18.12.2017 року (пп.11.1- 11.3), Державною міграційною служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», враховано висновок ГУ ДМС України в Харківський області від 04.10.2017 року відносно ОСОБА_1, отже і висновок, на підставі якого приймався оскаржуваний наказ також підлягає скасуванню. Також звернула увагу, що підставою для складання оскаржуваного висновку, відповідачем зазначено, що 02.10.2017 року на адресу ГУ ДМС України в Харківській області надійшов лист СБУ України в Харківській області від 28.09.2017 року № 70/2-15676 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу. Проте, Відповідачем ані по справі 820/4007/18, ані по справі 2040/6366/18 зазначеного листа СБУ України в Харківській області до суду на надано, що дає підстави позивачу вважати, що перевірка щодо документування посвідкою на постійне проживання позивача була безпідставною.

У судове засідання, призначене на 23.10.2018 року, представник позивача не прибув, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без своєї участі. Разом із зазначеним клопотанням представником позивача подано заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій просить суд вирішити питання щодо відшкодування судових витрат на користь позивача громадянина Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пов'язаних з правничою допомогою в загальній сумі 2300,00 грн. (дві тисячі триста гривень) згідно з умовами договору про надання правничої допомоги №Д-58/18 від 21.05.2018р.

Через канцелярію суду, у зв'язку із неявкою представника позивача, представником відповідача - ГУ ДМС України в Харківській області подана заява, в якій останній не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України. Вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Вєтнаму паспорт НОМЕР_4 від 18.05.2015 року строк дії до 18.05.2025 року.

Рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 17.05.2005 року на підставі дозволу на імміграцію в Україну, відповідно Закону України «Про імміграцію» позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 17.05.2005 року терміном дії - безстроково.

09.02.2009 року Комінтернівським РВ ГУМВС України в Харківський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1.

10.05.2018 року позивач отримав наказ Державної міграційної служби України №324 від 18.12.2017 року « Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», згідно якого п.11 ( пп.11.1- 11.3) скасовано повністю рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 13.06.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 13.06.2003 року та серії НОМЕР_3 від 17.05.2005 року визнано недійсними та такими що підлягають вилученню.

Так п. 11 наказу Державної міграційної служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 324 від 18.12.2017 року зазначено, що рішення прийнято на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківський області від 04.10.2017 року стосовно ОСОБА_1 .

13.06.2018 року позивач отримав копію висновку ГУ ДМС України в Харківський області від 04.10.2017 року стосовно громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі якого Державною міграційною службою України надано п.11 (пп.11.1- 11.3) наказу № 324 від 18.12.2017 року « Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» стосовно позивача протиправним та таким, що грубо порушує законодавства України, права, свободи та законні інтереси позивача.

Не погодившись із вказаними рішеннями відповідача у вигляді п. 11 (пп.11.1- 11.3) наказу, вважаючи його таким, що прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, позивач звернувся із означеним позовом до суду.

Перевіряючи відповідність вчинених суб'єктом владних повноважень у спірних правовідносинах дій на відповідність вимогам ч. 3 ст.2 КАС України, суд зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства " від 22 вересня 2011 року №3773-VI, Законом України "Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-ІII (далі - Закон), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 1983 від 26.12.2002 року (далі Порядок).

Судовим розглядом з'ясовано, що зазначений наказ ДМС України в частині п. 11, що стосувався позивача, було оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку до Харківського окружного адміністративного Суду справа № 820/4007/18, який рішенням від 05.07.2018 року задовольнив адміністративний позов у повному обсязі, визнавши протиправним та скасувавши п.11 (пп.11.1- 11.3) наказу Державної міграційної служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» №324 від 18.12.2017 року, що стосується громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов'язано Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області поновити громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Судом встановлено, що при прийнятті Наказу № 324 від 18.12.2017 року (пп.11.1- 11.3), Державною міграційною служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», враховано висновок ГУ ДМС України в Харківський області від 04.10.2017 року відносно ОСОБА_1.

Судовим розглядом з'ясовано, що проведенню перевірки передувало те, що 02.10.2017 року на адресу ГУ ДМС Україні в Харківській області надійшов лист Служби безпеки України в Харківській області від 28.09.2017 №70/2-15676 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянинові СРВ ОСОБА_1.

Відповідно до пункту 4.5 розділу"IV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.08.2013 за № 1335/23867, прийнятого відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тостійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28.03.2012 року № 251, передбачено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС України при надходженні заяви перевіряє:

- наявність підстав для обміну посвідки;

- звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах;

- перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку (Постанова КМУ № 251).

На виконання зазначеної норми ГУ ДМС України в Харківській області та проведена перевірка матеріалів особової справи громадянина СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо законності залишення на постійне проживання Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

На підставі вищезазначеного висновку ГУДМС України в Харківській області було прийнято оскаржуваний висновок від 04.10.2017 року стосовно позивача ОСОБА_1, на підставі якого Державною міграційною службою України було прийнято п.11 наказу №324 від-48.12.2017 року, яким оформлена на ім'я позивача 13.06.2003 року посвідка-серії НОМЕР_2 та видана на її підставі у подальшому посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 17.05.2005 були визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Вимогами поданого позову є визнання протиправного висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 04.10.2017 року.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання (ст. 4 Закону № 3773).

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491 в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491 визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів. Так, за приписами ч. 1 п. п. 2, 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію; виконання умов для надання такого дозволу; відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України «Питання Державної міграційної служби України» №405/2011 від 06.04.2011, державна міграційна служба України (ДМС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України.

Згідно з абз. 1 п. 7 вказаного Положення, ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в областях, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983, якою затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Приписами п. 21. зазначеного Порядку, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абзац перший пункту 21 в редакції Постанови КМ № 142 від 06.03.2013; із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №259 від 12.04.2017).

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію (в редакції постанови, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно до вимоги п. 22 цього Порядку, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. (пункт 22 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 142 від 06.03.2013; в редакції Постанови КМ № 259 від 12.04.2017).

Згідно до п. 23 зазначеного Порядку ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Отже, за приписами п. 26 вищенаведеного Порядку, ДМС, територіальні органи і підрозділи: ведуть облік осіб, які звернулися за наданням дозволу на імміграцію, яким надано такий дозвіл та видано посвідку на постійне проживання, відмовлено у видачі такого дозволу або скасовано дозвіл на імміграцію та визнано недійсною видану на його підставі посвідку на постійне проживання. Облік ведеться у паперовому або електронному вигляді; здійснюють обмін інформацією про зазначених осіб із заінтересованими центральними органами виконавчої влади та підпорядкованими їм органами; у разі необхідності видають цим органам на підставі письмових запитів копії відповідних документів.

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного висновку (подання), а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Вказана правова позиція узгоджується також з правовою позицію Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 18 жовтня 2016 року по справі К/800/5875/16.

Як свідчать матеріали справи, Наказ Державної міграційної служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 324 від 18.12.2017 року (пп.11.1- 11.3) прийнято на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківський області від 04.10.2017 року стосовно ОСОБА_1 .

Між тим, вказаний наказ ДМС України було оскаржено позивачем в судовому порядку до Харківського окружного адміністративного Суду справа № 820/4007/18, який своїм рішенням від 05.07.2018 року задовольнив адміністративний позов у повному обсязі, скасувавши наказ ДМС України №324 від 18.12.2017р. та зобов'язавши Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області поновити громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Отже, порушене право позивача відновлено рішенням суду від 05.07.2018 року.

Водночас, оскаржуваний Висновок про результати службової перевірки щодо законності набуття громадянства України ОСОБА_1 від 04.10.2017р. є складовим етапом проведення перевірки законності набуття громадянства України.

Обов'язковою ознакою рішення суб'єкта владних повноважень (нормативно- правового акту чи правового акту індивідуальної дії) є створення юридичних наслідків у формі виникнення прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

Зміст оскаржуваного Висновку полягає у висвітленні ходу проведенні службової перевірки. Складання висновку перевірки є частиною процесу реалізації суб'єктом владних повноважень наданих йому чинним законодавством повноважень. Результатом реалізації цих повноважень виключно у разі виявлення порушень є винесення у відповідній формі рішення, яке породжує юридичні наслідки для особи. Отже, виключно результат реалізації повноважень суб'єкта владних повноважень (а саме - рішення), а не процес реалізації його повноважень чи його складові етапи та їх документальне відображення (як то висновок службової перевірки) може бути об'єктом судового оскарження.

Складений за результатом службової перевірки висновок не породжує настання правових наслідків у формі виникнення, зміни чи припинення прав, свобод, обов'язків чи законних інтересів позивача.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист трав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно -правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Згідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2)визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень; 3)визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч.1. ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суд зазначає, що оскільки наслідком розв'язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб'єктивного права позивача, то при розгляді даного спору про скасування Висновку про результати службової перевірки щодо законності набуття громадянства України слід встановити, чи є оскаржуваний акт таким, що породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків, і чи впливає на його права й обов'язки у сфері публічно-правових відносин, а також чи буде задоволення таких позовних вимог мати своїм правовим наслідком безпосередній захист прав позивача.

Обов'язковою ознакою рішення суб'єкта владних повноважень (нормативно-правового акту чи правового акту індивідуальної дії) є створення юридичних наслідків у формі виникнення прав, обов'язків, їх зміни чи припинення. Зміст оскаржуваного Висновку полягає у висвітленні ходу проведенні службової перевірки.

Суд зазначає, що складання висновку перевірки є частиною процесу реалізації суб'єктом владних повноважень наданих йому чинним законодавством повноважень. Результатом реалізації цих повноважень виключно у разі виявлення порушень є винесення у відповідній формі рішення, яке породжує юридичні наслідки для особи. Отже, виключно результат реалізації повноважень суб'єкта владних повноважень (а саме - рішення), а не процес реалізації його повноважень чи його складові етапи та їх документальне відображення (як то висновок службової перевірки) може бути об'єктом судового оскарження.

Суд зазначає, що складений за результатом службової перевірки висновок не породжує настання правових наслідків у формі виникнення, зміни чи припинення прав, свобод, обов'язків чи законних інтересів позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.2 ст. 2 КАС України).

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

З огляду на вищевикладені норми права та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що в позові належить відмовити, оскільки сам по собі оскаржуваний Висновок не породжує правових наслідків для позивача, а отже й не може бути об'єктом судового оскарження.

Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами ч. 1,2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо відшкодування судових витрат на користь позивача, пов'язаних з правничою допомогою в загальній сумі 2300,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2-5 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно до ч.1. ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд не присуджує з відповідача відшкодування за рахунок коштів суб'єкта владних повноважень понесених по справі витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 205, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код ІНН: НОМЕР_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, б. 24; ) про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи, як передбачено п.15 Перехідних положень КАС України; після початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи - безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29 жовтня 2018 року.

Суддя Шляхова О.М.