Справа № 509/857/18
Суддя: Гандзій Д. М.
Дата ухвалення: 2018-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 509/857/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання неправомірними дій та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ :

13 березня 2018 року ОСОБА_1, звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_3 ДАБК ОМР, якого в подальшому, як неналежного відповідача, ухвалою суду від 29.03.2018 р. в порядку ст. 48 КАСУ було замінено на належного відповідача ОСОБА_2 Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, та який в подальшому уточнила, і в остаточній редакції якого від 16.04.2018 року, просила суд визнати дії головного інспектора будівельного нагляду відділу ОСОБА_2 Державної архітектурно будівельної інспекції в Одеській області ОСОБА_4 протиправними, скасувати постанову № 85 від 23.02.2018 року про накладання на ОСОБА_1, штрафу в розмірі 4250 грн. за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи це тим, що позивачка є власницею незданого в експлуатацію садового будинку № 29 по вул. Яблуневій в смт. Таїрове, СК «Таїр» Овідіопольського району, Одеської області, якій був збудований на підставі дозволу на виконання будівельних робіт № 73 від 01.03.2007 року, в подальшому, виконком Таїровської селищної ради був виданий витяг з рішення № 180 від 28 липня 2006 року про надання громадянам (зокрема ОСОБА_1М.) дозволу на будівництво індивідуальних житлових, садових дачних будинків та господарських будівель, та в подальшому, 23.02.2018 р., інспектором Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області ОСОБА_4, після фотозйомки будинку склав оскаржувану постанову № 85 від 23.02.2018 р. про накладання на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 4250 грн. за порушення нею вимог ч. 8 ст. 96 КУпАП (порушення вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва) в якій зазначається, що ОСОБА_1 на час перевірки обєкту будівництва інспектором, експлуатується без введення в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Позивачка та її представниця адвокат ОСОБА_5 за ордером та дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 27.03.2018 р. в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним ичном, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, надавши до суду спільну письмову заяву, в якій повністю підтримали свої уточнені позовні вимоги і просили задовольнити уточнений адміністративний позов та слухати справу за відсутністю позивачки та її представниці в порядку ч. 3 ст. 194 КАСУ (а.с. 118,131).

Представник відповідачів в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду письмовий відзив на адміністративний позов, в якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність адміністративного позову, просили суд відмовити у задоволенні позову, що на думку суду, з урахуванням вимог п.п. 2,4 ч. 3 ст. 205 КАСУ не є перешкодою для розгляду справи по суті, беручи до уваги можливість розгляду справи за відсутності представника відповідачів, повідомленого належним чином, у разі її повторної неявки в судові засідання незалежно від причин неявки (а.с. 60,62,63,80-83,98,119,120).

Дослідивши матеріали справи та додатково надані суду письмові докази суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що субєкт владних повноважень зобовязаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що субєкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що субєкт владних повноважень зобовязаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом способи (Ухвала Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2013 року за № К/9991/76032/12).

Стаття 9 КАСУ передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень - обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Обставини, які визнаються учасниками справи - не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини, визнаної у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи - не є обовязковою для суду.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Стаття 90 КАСУ передбачає - суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст.293 КУпАП і роз'яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 р. «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» - орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом'якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Разом з тим, виходячи із закріпленого в частині 4 статті 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов'язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Суд при розгляді даної категорії адміністративних справ перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови та її поважність згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст.293 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом враховується, що Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого додаткового до Конвенції протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «ОСОБА_6 Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року).

Так, оскаржуваною постановою ОСОБА_2 Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 85 від 23 лютого 2018 року визнано ОСОБА_7 винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 4250 гривень (а.с. 6-8).

Відповідно до п.п. 14.15,16,17,18 постанови № 698 від 19.08.2015р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду» - позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена квартальним планом роботи Держархбудінспекції.

Позапланова перевірка проводиться з виїздом на обєкт нагляду.

Підставами для проведення позапланової перевірки є:

1) подання обєктом нагляду письмової заяви про проведення перевірки щодо нього;

2) перевірка виконання обєктом нагляду припису головного інспектора будівельного нагляду;

- Обґрунтоване звернення фізичної чи юридичної особи про порушення їх прав, визначених законодавством, обєктом нагляду під час виконання ним повноважень у сфері містобудівної діяльності;

- письмова вимога правоохоронних органів про проведення перевірки;

- виявлення за результатами камеральної чи документальної перевірки відомостей про порушення обєктом нагляду вимог законодавства під час виконання ним повноважень у сфері містобудівної діяльності.

Позапланова перевірка проводиться на підставі наказу Держархбудінспекції та направлення на проведення перевірки за формою згідно з додатком 1.

Під час проведення позапланової перевірки зясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для її проведення.

Позапланова перевірка того самого обєкта нагляду з питань, які були предметом позапланової перевірки, не допускається, крім випадків виявлення недостовірних даних, що надавалися під час такої перевірки. Відтак відповідач не мав прав на проведення позапланової перевірки.

З матеріалів адміністративного позову вбачається, що позивачка збудувала садовий будинок №29, якій знаходиться по вулиці Яблуневій в смт. Таїрове, СК «Таїр» Овідіопольського району, Одеської області на підставі дозволу № 73 на виконання будівельних робіт від 01.03.2007 року, та виконкомом Таїровської селищної ради був виданий витяг з рішення № 180 від 28 липня 2006 року про надання громадянам (зокрема позивачці ОСОБА_1М.) дозволу на будівництво індивідуальних житлових, садових дачних будинків та господарських будівель (а.с. 9-14).

Суд встановив, що вищевказаний садовий будинок був закінчений будівництвом ще у 2007 року. Відтак, на думку суду, притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за експлуатацію будинку на протязі 11 років без здачі будинку в експлуатацію є незаконним, оскільки пропущено строк для притягнення до адміністративної відповідальності, встановленій ч. 11 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» де зазначено, що штраф може бути накладено на суб'єктів містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніш як через три роки з дня його вчинення.

На підтвердження своїх доводів позивачка надала наступні докази, а саме:

-ОСОБА_8 про встановлення факту проживання смт Таїрова СК «Таїр» по вулиці Яблунева буд.29., якій складений депутатом Таїровської сільської ради Овідіопольського району ОСОБА_9 та сусідами ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_12, в якому зазначено що ОСОБА_1 та її син проживають у даному будинку з листопада 2007 року без реєстрації. (а.с. 101)

-Довідка про склад сімї від 09.07.2018р. в якої зазначено, ОСОБА_1 та ОСОБА_13 проживають у будиноку №29, якій знаходиться по вулиці Яблунева, Смт. Таїрове, СК «Таїр» Овідіопольський район, Одеська Область з листопада 2007 року без реєстрації. (а.с.102)

-Довідка від 24.08.2018р. про відсутність заборгованості за споживчу електроенергію; (а.с.106)

-Довідка №275 від 30.07.2018р. якою підтверджується укладання договору №118/10 на постачання холодної води, якій укладено 16.06.2010р. (а.с. 107)

-Картка абонента на підключення газопостачання (а.с.108);

-Заява про підключення газопостачання від 12.09.2007р. (а.с.111)

З письмовому відзиві, представник відповідачів вказує на те, що інспектор Савко Є.В. під час складення оскаржуваної постанови № 85 від 23.02.2018 р. діяв на підставі Постановою КМ України № 553 від 23 травня 2011 року, та при проведені перевірки інспектор діяв на підставі направлення на здійснення позапланової перевірки № 98 від 02.02.2018р. та наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 976 від 08.09.2015 року, акт про проведення перевірки складений присутності позивачки та підписаний самої позивачкою. Постанова про притягнення до відповідальності № 85 від 23.02.2018 року про накладання на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 4250 грн. за правопорушення у сфері містобудівної діяльності була отримана позивачем 23.02.2018 р. А тому представник відповідачів вважає, що постанова № 85 від 23.02.2018 року є законною та просить суд відмовити у задоволені позовних вимогах повному обсязі. На підтвердження своїх доводів надав до суду докази, а саме:

-Наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015р; (а.с.65-66)

-Направлення на здійснення позапланової перевірки від 02.02.2018р. №98 (а.с. 64)

-ОСОБА_8 від 09.02.2018р.; ( а.с.67 -77)

-Протокол про адміністративне правопорушення від 09.02.2018р. (а.с.90)

-Припис про усунення порушення від 09.02.2018р.; (а.с. 85-86)

-Постанова № 85 від 23.02.2018р.; (а.с.85-89)

Підставами для проведення позапланової перевірки, є наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 976 від 08.09.2015 року та постанова КМ України №553 від 23 травня 2011р. та достовірності наведених даних у поданій декларації про готовність обєкту к експлуатації. Що підтверджується направленням на здійснення позапланової перевірки №98 від 02.02.2018р.

Однак, судом встановлено, що - з 2 червня 2011 року діє Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджений Постановою КМ України № 553 від 23 травня 2011 року.

Згідно п. 7 цього Порядку позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Підставою для проведення відповідної перевірки слугувала декларації про готовність обєкту к експлуатації, яка була подана позивачем до відповідача.

Суд не бере до уваги доводи позивача про відсутність підстав для здійснення архітектурно-будівельного контролю у відповідності до ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки у відповідності до частини другої ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким порядком є Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23 травня 2011 року, яким визначено процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт та ліцензійних умов провадження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів будівництва.

Тобто, відповідно до ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності № 3038-VI від 17 лютого 2011 року, Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого Постановою КМ України № 553 від 23 травня 2011 року посадовою особою ОСОБА_2 правомірно проведено позапланову перевірку з дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин й далі) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Частиною 8 статті 39 вказаного Закону визначено принцип, відповідно до якого експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» передбачена відповідальність, зокрема, за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію.

Так, відповідно до змісту п. 5 ч. 2 ст. 2 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) - суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за такі правопорушення: експлуатація або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації об'єктів II категорії складності - у розмірі тридцяти шести мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 11 ст. 2 вказаного Закону штраф може бути накладено на суб'єктів містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніш як через три роки з дня його вчинення.

Ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності 12 березня 2011 року, визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об'єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії.

Суд зауважує, що цей Закон не містить темпоральних застережень, зокрема про поширення його дії на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

Суд звертає увагу на те, що з дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», ст. 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, не передбачалось відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у вказаному Законі 24 жовтня 2000 року шляхом доповнення частини першої зазначеної статті абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21 вересня 2000 року N 1988-III).

19 січня 2012 року Закон України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» викладено у новій редакції, п. 6 ч. 2 ст. 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, Закон України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» зокрема, положення п. 6 ч. 2 ст. 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію - регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

В контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення, насамперед, полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Як зазначалось, відповідно до ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, на думку суду, логічним висновком має бути судження про те, що - обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена визначена відповідальність.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 04 березня 2014 року у справі № 21-433а13, а також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року по справі № 826/3592/16.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 - верховенством права є панування права в суспільстві, яке вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.

Принцип верховенства права включає в себе свободу від свавілля та перекликається із принципом законності, що у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 6 КАС України - суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження - не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Розглядаючи питання ефективного засобу правового захисту Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в п. 114 Рішення від 10 вересня 2010 року у справі «Макфарлейн проти Ірландії» (заява № 31333/06), п. 38 Рішення ОСОБА_14 від 29 березня 2006 року у справі «Ріккірді Піссаті проти Італії» (заява № 62361/00) зазначив, що засіб є ефективним тільки якщо він доступний та достатній.

В силу п. 255 Рішення ЄСПЛ від 12 грудня 2012 року у справі «Ель-Масрі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (заява № 39630/09) та п. 152 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/06) від 26 жовтня 2000 року засіб повинен бути ефективним на практиці й по закону, а згідно п. 36-40 Рішення від 24 липня 2012 року у справі «Джорджевич проти Хорватії» (заява № 41526/10) при оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника.

У своєму рішенні від 17 березня 2009 року у справі «Хутман і Меус проти Бельгії» (заява № 9411/05) п. 44 ЄСПЛ зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму.

Як було встановлено судом вище, відповідно до ч. 11 ст. 2 вказаного Закону, штраф може бути накладено на суб'єктів містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніш як через три роки з дня його вчинення.

Судом було встановлено, що садовий будинок збудований позивачкою ще у листопаді 2007 року, та з того часу вона проживає в ньому без реєстрації вже 11 років, та на даний час не ввела в експлуатацію об'єкт будівництва. Тобто дане порушення є тривалим. Також позивачка подала до відповідача декларацію про введення даного будинку у експлуатацію, що і стало причиною для направлення інспектора на перевірку відповідності поданої декларації до обєкту будівництва. Відтак відповідач притягнув позивача до відповідальності за дане правопорушення з пропуском строку притягнення до адміністративної відповідальності та за відсутності підстав, передбачених п.п. 14.15,16,17,18 Постанови № 698 від 19.08.2015р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду», а тому позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

В порядку ч. ст. 139 КАСУ - при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищевказане та той факт, що позивачка є інвалідом ІІ-ої групи загального захворювання згідно пенсійного посвідчення серії АА3 № 878489 виданого 17.03.2015 р. довічно, і звільнена від сплати судового збору за розгляд адміністративного позову, сума судового збору у сумі 704,80 грн. підлягає стягненню в дохід держави з Державної архітектурно-будівельної інспекції України, чиїм структурним підрозділом (без коду ЄДРПОУ) є відповідач ОСОБА_2 Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області (а.с. 5).

Керуючись ст.ст. 2,5,6,9,72-80,90,94,139,192,210,211,217,225,227,228,241-247,250,251,258,259,263-268 КАС України, Конституцією України, Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 р., ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, Постановою КМУ № 698 від 19.08.2015 р. «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду», Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Постановою КМУ № 244 від 06.04.1995 р. «Про затвердження порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», суд, -

ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання неправомірними дій та скасування постанови - задовольнити ;

2. Визнати протиправними дії головного інспектора будівельного нагляду інспекційного відділу ОСОБА_2 Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області ОСОБА_4 ;

3. Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення № 85 від 23.02.2018 р. про визнання забудовника ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченою ч. 8 ст. 96 КУпАП (порушення вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва) з накладенням на неї штрафу в розмірі 4250 грн. ;

4. Стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, ) за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень в дохід держави витрати по сплаті судового збору з розмірі 704,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засідання було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 24.10.2018 р.

Суддя Гандзій Д.М.