Справа № 815/605/18
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/605/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Димерлій О.О.

суддів: Єщенко О.В. , Коваль М.П.

розглянувши в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2018р. по справі № 815/605/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 30 січня 2018 року № 20 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що 14 лютого 2018 року позивач отримав повідомлення від 30 січня 2018 року № 5/1-400 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу відповідача від 30 січня 2018 року № 20. На думку ОСОБА_1, на сьогоднішній день на території Афганістану продовжується внутрішній збройний конфлікт, згідно інформації Управління Верховного комісара ООН по справам біженців, а тому наявні об'єктивні побоювання останнього стосовно повернення до країни походження відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржений позивачем наказ прийнято ГУ ДМС України в Одеській області на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, а також з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому позивач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що при прийнятті спірного рішення ГУ ДМС України в Одеській області не враховано інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту та неможливість повернення його до країни походження. Крім того, апелянт зазначає, що не може і не бажає користуватись захистом країни походження, у зв'язку з погрозами представників терористичного угрупування «Талібан» вбити останнього. Також, особи, які повертаються до Афганістану з країн, які підтримують західний стиль життя піддаються тортурам або їх вбивають. До того ж, судом не прийнято до уваги інформацію УВКБ ООН, яка підтверджує наявність умов для визнання позивача біженцем у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» - ризик переслідувань позивачів, за ознакою належності до певної соціальної групи - жертви організаційних злочинних груп та за ознакою національності та віросповідання, як хазарійці та шиїти. В рішенні суду відсутні будь-які посилання на інформацію по країні походження.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

У зв'язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю афганець, за етнічною належністю хазарієць, за віросповіданням мусульманин (шиїт), не одружений, володіє мовами: фарсі, російською та частково українською.

У 2018 році позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що у випадку повернення на Батьківщину, його життя може бути у небезпеці.

Згідно з протоколом співбесіди ОСОБА_1, причини виїзду з країни громадянської належності пов'язані з рішенням батьків останнього, зокрема наявність проблем у батька.

У 2008 році позивач разом зі своєю родиною, а саме: батьком, матір'ю, старшим братом та молодшою сестрою виїхав з Афганістану, легально, авіарейсом Кабул (Афганістан) Москва (Російська Федерація), де разом зі своєю родиною проживав протягом 5 років.

За час проживання на території Російської Федерації, в сім'ї позивача народилося дві сестри, які не мають громадянства цієї країни та являються громадянами Афганістану .

Територію Російської Федерації позивач разом зі своєю родиною залишив за допомогою автомобільного транспорту в напрямку України. Перетин кордону позивач частково здійснював пішки. На територію України потрапив 26 листопада 2013 року, нелегально, поза пункту пропуску. Позивач не в змозі повідомити інформацію відносно посередника, який допомагав здійснювати виїзд за територію Російської Федерації, обґрунтовуючи це тим, що цим займався його батько.

15 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після приїзду до України, батько позивача - ОСОБА_1 та матір позивача - ОСОБА_2, звернулись із заявою до територіального підрозділу ДМС із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ДМС було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19 грудня 2014 р. № 691-14.

Старший брат позивача ОСОБА_3, по досягненню 18-річного віку, 15 лютого 2016 року звернувся із заявою до територіального підрозділу ДМС України про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача, ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05 жовтня 2016 № 50916.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. наведеного вище Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено матеріалами справи, за результатами розгляду документів щодо надання ОСОБА_3 статусу біженців в Україні, був складений висновок від 30 січня 2018 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначений висновок, на підставі якого було прийнято оскаржений наказ відповідача від 30 січня 2018 року № 20, обґрунтований тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо визначити причину виїзду позивачів з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання. Відтак, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Доводи позивача щодо побоювань з боку представників терористичної організації «Талібан» апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так, в регіоні проживання ОСОБА_3 (м. Кабул) наразі наявний конфлікт неміжнародного характеру, в якому Афганські національні сили безпеки при підтримці міжнародних збройних сил протистоять ряду антиурядових формувань, серед яких є рух «Талібан».

Проте, будь-яка інформація щодо переслідування особисто позивача з боку представників угрупування «Талібан» в матеріалах справи відсутня.

Суд вважає також вірним висновок суду першої інстанцій про те, що позивач до приїзду в Україну перебуваючи в третій безпечній країні - Російській Федерації протягом п'яти років разом з батьками, не скористався своїм правом на міжнародний захист та не звернувся до органів міграційної служби даної країни із заявою про надання статусу біженця, а відтак не може, у розумінні абз. 7 п. 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», бути визнаний біженцем в Україні.

Безпечність Російської Федерації підтверджується приєднанням 02 лютого 1993 року даної країни до Конвенції про статус біженців, прийнятої 28 липня 1951року Конференцією повноправних представників з питань статусу біженців і апатридів, що скликана у відповідності до Резолюції 428 (V) Генеральної асамблеї ООН від 14 грудня 1950 року, що підтвердило взяття даною країною зобов'язання щодо дотримання норм даної Конвенції, загалом, та, зокрема, міжнародного захисту осіб, яким надано статус біженця.

Щодо посилань позивача на загрозу його життю та здоров`ю, у зв'язку з поверненням до міста, де він проживав в Афганстані - м. Кабул, колегія суддів зазначає, що за наявною інформацією в мережі Інтернет, існують інші безпечні міста для проживання в Афганістані, що не позбавляє можливості позивача переміщення до них, що в подальшому виключатиме існування зазначеної для останього загрози.

Таким чином, аналіз матеріалів особової справи, з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності, дає підстави суду для висновку, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України разом із сім'єю.

При цьому апеляційний суд наголошує, що згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується і визнає правильним висновок Одеського окружного адміністративного суду про те, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а відповідач, виконав вимоги ч.2 ст.77 КАС України та довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 та правомірність свого рішення.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати підписання може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з моменту отримання сторонами копії судового рішення.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Коваль М.П.