Справа № 826/11529/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 жовтня 2018 року № 826/11529/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління державної міграційної служби України в м.Києві
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду з позовом про визнання неправомірними дій щодо відмови в розгляді поданої 01.08.2017 заяви щодо визнання особи такою, що потребує додаткового захисту та про зобов'язання Державної міграційної службу України в м. Києві розглянути подану 01.08.2017 заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання особи такою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011

Ухвалою суду від 15.09.2017 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду у судове засідання.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в м.Києві із заявою про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Посилаючись на положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», положення наказу МВС України №649 від 07.09.2011 позивач зазначає, що всупереч встановленим вимогам, станом на дату звернення із позовом після прийняття заяви відповідачем рішення з даного питання не прийнято в належній та встановленій законодавством формі.

Позивач також зазначає, що пунктом 2.4. «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України №649 від 07.09.2011, встановлено форму повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позові також зазначається, що після прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена особа під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що також не відбулося. Також, на думку позивача, було порушено п. 2.5. зазначених Правил, відповідно до яких у разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви, орган ДМС видає заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні.

Відтак, позивач вважає, що структурними підрозділами ДМС України ігноруються приписи зазначеного закону та не надається встановленої форми відмова у прийнятті до розгляду заяви про додатковий захист від позивача та вчиняється протиправна бездіяльність.

З огляду на наведене, позивач просить задовольнити позов.

Відповідач у запереченнях проти позову від 10.10.2017 просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачу відмовлено в прийнятті заяви від 01.08.2017 з огляду на наступне.

Позивач звертався до відповідача повторно 17.06.2016 Листом управління державної Пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, Київському СІЗО №13 надіслано заяву позивача про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - анкета. За результатом розгляду прийнято рішення про відмову в задоволенні вимог позивача, відповідно до положень пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наказом Головного управління державної міграційної служби України в м.Києві №377 від 12.07.2016 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі статей 2,4 частини 1 статті 6 та статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в зв'язку з очевидною необгрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України. За результатами розгляду скарги, рішенням Державної міграційної служби України відхиллено скаргу.

Відповідачем зазначено, що заяву-анкету позивача від 17.06.2016 розглянуто. Таким чином Головним управлінням державної міграційної служби України в м. Києві правомірно та обгрунтовано відмовлено позивачу у прийняті заяви від 01.08.2017 про визнання його особою яка потребує додаткового захисту.

Представником позивача та представником відповідача через канцелярію суду 12.02.2018 подано клопотання про розгляд адміністративної справи за їх відсутності та у порядку письмового провадження.

Згідно частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на вищевказане, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації народився в Грузії у місті Тбілісі, у подальшому проживав у Російськії Федерації м. Москва, віросповідання - християнство, одружений, має трьох дітей одна з яких віком до 18-ти років, освіта середня, за професією реставратор прибув до України легально повітряним транспортом 19.05.2016. Наразі іноземець перебуває у Київському СІЗО №13.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за №Р-1016-16 від 17.06.2016 причиною свого небажання повернення на територію Російської Федерації позивач вказав, що у разі повернення на територію Російської Федерації йому та його сім'ї загрожує кримінальне переслідування та навіть смерть.

За результатами вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підсумовуючи висновок головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту Єфімова А.Г., встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, на підставі чого Державною міграційною службою України прийнято наказ №377 від 12.07.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1.

Позивачу вручено повідомлення №164 від 12.07.2016 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі по тексту - повідомлення №164), що підтверджується копією розписки від 21.07.2016. В повідомленні №164 зазначено, що відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та наказу №377 від 12.07.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за знаками раси, віросповідання, національності , громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань відповідно до частини 1 статті 1 вказаного Закону.

Обставини, які можуть загрожувати життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до ОСОБА_1 смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, визначених частиною 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Та зазначено, про можливість оскарження вказаного рішення.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження наказу адвокатом Кравцовим С.В., що діє в інтересах громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 подано відповідну скаргу до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства, яка зареєстрована 27.07.2016за №35814/0-16.

За результатами розгляду скарги Державною міграційною службою України складено висновок о/с№2016KYIV0049 від 02.09.2016 та прийнято рішення №43-16 від 06.09.2016 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 оскаржив до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2017 у справі №826/15462/16 у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва - без змін.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 повторно 01.08.2017 звернувся до управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі положення пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Головним управлінням державної міграційної служби України в місті Києві направлено позивачу лист №8001.12-9012/80.16-17 від 01.09.2017 про надання інформації, в якому зазначено, що подана заява ОСОБА_1 не може бути розглянута, оскільки не закінчена процедура про визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до заяви від 29.06.2016 та триває процедура розгляду оскарженої заяви у судді.

Позивач, не погоджуючись з інформацією викладеною в листі №8001.12-9012/80.16-17 від 01.09.2017, вважаючи дану відповідь необґрунтованою, та такою, що порушує права та охоронювані законом інтереси, звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у якій зазначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з частиною 12 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 (далі по тексту - Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно пунктом 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивач раніше вже звертався до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні та не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України оскаржив його до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2017 у справі №826/15462/16 у задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №43-16 від 06.09.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1. відмовлено повністю. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва - без змін.

Згідно частини 5 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у пункті 1 чи пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі № 826/15462/16.

Отже, судом встановлено, що заявникові відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У повторній заяві про надання статусу біженця в Україні від 01.08.2017 позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що Головним управлінням державної міграційної служби України в м.Києв правомірно та обґрунтовано відмовлено позивачеві у прийнятті заяви від 01.08.2017 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Клименчук