Справа № 522/16822/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/16822/18

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Науменко А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 вересня 2018 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні о 16:37 в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИЛА:

21 вересня 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив примусово видворити з України громадянина СР В`єнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на даний час відповідач на території України знаходиться незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має. Даний факт, на думку позивача, свідчить про перебування відповідача на території України без законних на те підстав.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову. Доводами апеляційної скарги зазначено, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 прибув на територію України легально та має при собі громадянський паспорт, підстави для застосування до нього заходів затримання з метою ідентифікації відсутні. Апелянт зазначає, що представником відповідача було надано суду письмові докази, а саме: ксерокопію закордонного паспорту гр. В`єтнаму ОСОБА_1, ксерокопію заброньованого електронного авіаквитка на ім.`я гр. В`єтнаму ОСОБА_1 на рейс Одеса-Дубаі-Ханой, на підтвердження того, що відповідач прагне самостійно повернутись до В`єтнаму. Проте, уповноваженими органами ГУ ДМС України в Одеській області було вилучено закордонний паспорт відповідача та проставлено у ньому відмітку про прийняття рішення про примусове повернення в країну походження та відмітку про заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки після чого закордонний паспорт у відповідача вилучено та не повенрнуто, що, на думку апелянта, унеможливило виконання ним рішення від 19.09.2018 р. та взагалі можливість покинути країну. Апелянт вважає, що оскільки громадянином В`єтнаму ОСОБА_1були придбані квитки, які свідчать про його намір покинути територію України та враховуючи те, що він добровільно з`явився до суду першої інстанції під час розгляду позовної заяви про його примусове видворення, має паспорт, апелянт вважає, що у позивача були відсутні обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 буде ухилятиметься від виконання рішення № 379 від 19.09.2018 р. Також апелянт зазначив, що в рішенні № 379 про примусове видворення в країну походження іноземця або особи без громадянства зазначена зовсім інша людина, а довідка надана суду не передбачена чинним законодавством України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що на даний час громадянин В`єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України знаходиться незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має. Даний факт, на думку позивача, свідчить про перебування відповідача на території України без законних на те підстав. Відповідач з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявила, жертвою торгівлі людьми себе не визнає. Позивач не погоджується з доводами відповідача, що в рішенні від 19.09.2018 року №379 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства зазначена зовсім інша людина, оскільки відповідач надав до ГУ ДМС України в Одеській області 20.09.2018 паспортний документ громадянина В'єтнаму зазначеної особи серії НОМЕР_1 від 11.08.2014, в якому зазначені наступні дані власника: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач зазначив, що відповідач підтвердив, що дані, які він надав по віднощенню до себе є помилковими, не відповідають дійсності та заявив, що дані, вказані в його паспортному документі громадянина В'єтнаму серії НОМЕР_2 від 11.08.2014 - є дійсними та відповідають його персональним даним. Враховуючи вищевикладене, було прийнято рішення вважати, що відповідно до паспортного документу серії НОМЕР_1 від 11.08.2014 персональними даними громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 (ОСОБА_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідає офіційній інформації.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з'явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2018 працівниками ГУНП України в Одеській області було виявлено за адресою: вул. Михайло Грушевського, 39/1, корпус 1, підвальному приміщенні було виявлено громадянина В`єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

В результаті проведеної перевірки відібраних пояснень у відповідача було встановлено, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на території України без документів на право проживання в Україні. Відповідач прибув до України у 2014 році через прикордонний контрольний пункт України КПП «Аеропорт-Бориспіль» на підставі паспортного документа громадянина В`єтнаму для виїзду за кордон серії НОМЕР_1. Зазначений паспортний документ громадянина В`єтнаму був втрачений за невстановленими обставинами. За фактом втрати громадянин В`єтнаму в поліцію не звертався.

ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України знаходиться не законно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має.

19.09.2018 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 005169 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 20.09.2018 ПР МОД № 005169 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

19.09.2018 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення від 19.09.2018 року № 379 про примусове повернення в країну походження громадянина В`єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано його покинути територію України у термін до 20.09.2018 року.

Судом встановлено, що під час оформлення рішення № 379 про примусове повернення в ньому вірно зазначений ПІБ англійськими літерами, але не вірно вказане прізвище "ОСОБА_1" замість вірного ОСОБА_1. Але, 20.09.2018 року відповідч надав паспорт з якого встанолена правильна транскрипція призвіща відповідача "ОСОБА_1". Таким чином, суд визнав, що в рішенні № 379 є описка в прізвищі, але з правильним вказанням ПІБ англійськими літерами, тобто відносно відповідача.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено порушення міграційного законодавства України триваючого з 2014 року, ухилення від виїзду за межі України свідчать про те, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 порушив вимоги ст. ст. 4, 9, 16 згаданого вище Закону є ризики його втечі і відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 цього ж Закону підлягає видворенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 3 ст.3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закон) передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно п.14 ст.1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (ч.1 ст.23 Закону).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).

Згідно зі ст.30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З наведеного можна дійти висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 ст.16 Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Частиною 15 ст.4 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, не передбачених частинами 2 - 14 цієї статті, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

За змістом пункту 2 ст.25 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Частиною 2 ст.263 КУпАП передбачено, що осіб, які незаконно перетнули або зробили спробу незаконно перетнути державний кордон України, порушили порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, порушили прикордонний режим, режим в пунктах пропуску через державний кордон України або режимні правила у контрольних пунктах в'їзду - виїзду, вчинили злісну непокору законному розпорядженню або вимозі військовослужбовця чи працівника Державної прикордонної служби України або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а також іноземців та осіб без громадянства, які порушили правила перебування в Україні або транзитного проїзду через територію України, може бути затримано на строк до трьох годин для складення протоколу, а в необхідних випадках для встановлення особи і з'ясування обставин правопорушення - до трьох діб з повідомленням про це письмово прокурора протягом двадцяти чотирьох годин з моменту затримання.

Згідно п.27 ч.1 ст.1 Закону пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, - державна установа, призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством України; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності та приймаючи до уваги наявність фактів порушення відповідачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, незаконного перебування на території України, не виконання відповідачем рішення про примусове повернення, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог про примусове видворення відповідача є обгрунтованими та такими, що відповідають діючому законодавству в сфері, що регулює статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, колегія суддів враховує відсутність встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заборон на примусове видворення відповідача.

При цьому, колегія суддів враховує також ту обставину, що відповідач мав час та можливість для того, щоб у встановленому законом порядку звернутися із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Докази того, що в країні походження відповідач піддавався переслідуванням за політичні чи релігійні переконання, расові або етнічні ознаки в матеріалах справи відсутні.

Крім того, відповідно до п.30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п."f" ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод затримання виправдане лише доти, поки провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише покладає на державу зобов'язання законодавчо визначити підстави позбавлення волі, а також містить вимоги щодо якості закону, на основі якого таке позбавлення волі може здійснюватись. Так, у справі Амюр проти Франції (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі Дугуз проти Греції Європейський суд постановив, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Що стосується доводів апелянта про те, що відсутні підстави для застосування до відповідача заходів затримання з метою ідентифікації відсутні, колегія суддів зазначає, що в адміністративному позові взагалі відсутня така позовна вимога, а тому зазначений довод не приймається судом до уваги.

Стосовно доводів апелянта, що громадянином В`єтнаму ОСОБА_1 були придбані квитки, які свідчать про його намір покинути територію України, у зв`язку з чим у позивача були відсутні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач буде ухилятиметься від виконання рішення № 379 від 19.09.2018 р. є безпідставними, оскільки зазначеним рішенням відповідачу був встановлений термін до 20 вересня 2018 року протягом якого він повинен був покинути територію України, проте до теперішнього часу цього не зробив.

Що стосується доводів апелянта про те, що в рішенні № 379 про примусове видворення в країну походження іноземця або особи без громадянства зазначена зовсім інша людина, а довідка надана суду не передбачена чинним законодавством України, що у зазначеному рішенні ПІБ відповідача крім української мови також зазначені англійською мовою і зазначені вірно.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Приморського районного суду м.Одеси ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 288, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 вересня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов