Справа № 214/5458/17
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2018-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/5458/17
2-а/214/109/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 жовтня 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Усік (Улятовській) М.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представників відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління МВС України Дніпропетровської області про покладення зобовязання, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до ліквідаційної комісії Головного управління МВС України Дніпропетровської області (далі за текстом «УМВС»), в якому просить: зобовязати ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровській області вчинити дії, якими внести до спеціального стажу, який передбачає пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» періоди роботи ОСОБА_3: з 1 квітня 1991 року по 17 лютого 1992 року - виконуючим обовязки слідчого Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу; з 17 лютого 1992 року по 10 серпня 1993 року - виконуючим обовязки дільничного інспектора міліції Центрально-Міського районного відділу внутрішніх справ УВС м. Кривого Рогу; з 10 серпня 1993 року по 10 січня 2007 року - виконуючим обовязки оперуповноваженого карного розшуку Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу. Також просить зобовязати ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального стажу, який передбачає пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», періоди роботи ОСОБА_3: з 1 квітня 1991 року по 17 лютого 1992 року - виконуючим обовязки слідчого Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу; з 17 лютого 1992 року по 10 серпня 1993 року - виконуючим обовязки дільничного інспектора міліції Центрально-Міського районного відділу внутрішніх справ УВС м. Кривого Рогу; з 10 серпня 1993 року по 10 січня 2007 року - виконуючим обовязки оперуповноваженого карного розшуку Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу.

В обґрунтування позову наводить наступне. 11 лютого 1971 року наказам Управління внутрішніх справ міста ОСОБА_4 № 21 по особовому складу за направленням трудового колективу електроремонтного цеху «Криворізький металургійний завод імені Леніна» він, позивач, був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ на посаду інспектора карного розшуку.

До прийняття на службу в органи внутрішніх справ з 11 листопада 1961 року по 13 листопада 1964 року проходив строкову службу в Збройних силах колишнього Радянського Союзу, здобувши вислугу спеціального стажу 3 роки та 2 дні.

15 червня 1981 року наказом Управління Внутрішніх справ міста ОСОБА_4 № 47 «а» по особовому складу в спеціальному звані «капітан міліції» був звільнений зі служби органів внутрішніх справ за статтею 69 «Положення про проходження служби рядовим та керівним складом органів внутрішніх справ» (за здійснення вчинків дискредитувавши звання керівного складу) без позбавлення спеціального звання офіцера міліції.

До звільнення з органів внутрішніх справ атестувався в березні 1975 року на посаді старшого інспектора карного розшуку з висновком: займаній посаді відповідає й гідний висуванню на посаду заступника начальника відділення карного розшуку Дзержинського районного відділу внутрішніх справ Криворізького міського Управління МВС України в Дніпропетровській області.

Своє звільнення зі служби органів внутрішніх справ вважав та вважає донині не законним й систематично його оскаржував. На період його звільнення партійна комісія тодішньої керуючої Комуністичної партії Радянського Союзу, в членстві котрої перебував, не знайшла підстав для будь-яких партійних стягнень як людині, що дискредитувала звання працівника міліції, спеціального звання «капітан міліції» та «Відмінник МВС України» не позбавлявся, що було на той час обовязковим при встановленні таких фактів.

Згідно статті 17 розділу 4 Закону України «Про міліцію» на службу до міліції приймаються на контрактній основі громадяни, здатні за своїми особистими, діловими і моральними якостями, освітнім рівнем, фізичною підготовкою і станом здоровя виконувати покладені на міліцію завдання. При прийняті на службу може бути встановлено іспитовий строк до одного року. Іспитовий строк встановлюється для визначення якостей працівника міліції та його атестування з подальшим присвоєнням першочергового спеціального звання.

В звязку з цим положенням та тодішньою перевіркою його, позивача, звернень підстав до його ранішнього звільнення, яка не вбачила обґрунтування звільнення, 1 квітня 1991 року наказом № 90 по особовому складу від 5 травня 1991 року він, позивач, був поновлений на службі в органах внутрішніх справ та прийнятий на посаду виконуючого обовязки слідчого Центрально - Міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4, що відповідало його професійним якостям, практиці та наявності офіцерського звання «капітан міліції».

17 лютого 1992 року наказом № 31 по особовому складу від 26 лютого 1992 року був призначений на посаду виконуючого обовязки дільничного інспектора Центрально - Міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4

10 серпня 1993 року наказом № 145 по особовому складу від 25 серпня 1993 року був призначений на посаду виконуючого обовязки оперуповноваженого відділення карного розшуку Центрально - Міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4

14 травня 2001 року наказом № 114 по особовому складу від 7 вересня 2001 року призначений на посаду виконуючого обовязки оперуповноваженого відділення карного розшуку Центрально - Міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4

10 січня 2007 року наказом № 1 від 11 січня 2007 року в 65 річному віці був звільнений з органів внутрішніх справ.

Вказує, що станом на 15 червня 1981 року мав 13 років 4 місяці та 16 днів спеціальної вислуги в органах внутрішніх справ та Збройних Силах СРСР, а з часу поновлення на службі в органах внутрішніх справ з 1 квітня 1991 року й до 10 січня 2007 року, перебуваючи на посадах керівного складу, здобув вислуги в 15 років 5 місяців та 8 днів, що в загальному обліку спеціального стажу становить 28 років 9 місяців та 24 дні. Цей факт підтверджений відповідними записами в трудовій книжці АВ № 254737 на його імя, як в основному документові, що підтверджує трудову діяльність громадян і служить для встановлення загального стажу, безперервного стажу, а також спеціального стажу.

При звільнені з органів внутрішніх справ Головне Управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за поданням Криворізького міського управління МВС України в Дніпропетровській області обрахували йогопенсійне забезпечення на загальних підставах, не беручи до уваги факту поновлення його на службі в органах внутрішніх справ на посадах керівного складу де здобув вказаний спеціальний стаж та стаж здобутий при проходженні строкової служби.

В звязку з цим неодноразово звертався до керівництва МВС України та суду. 29 серпня 2011 року судом Саксаганського району міста Кривого Рогу при розгляді його позову до Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області «Про встановлення факту перебування на посаді оперуповноваженого органів внутрішніх справ» суд відмовив мені в відкритті провадження по справі керуючись ст.122 ч.2 ЦПК України посилаючись до ст.18 Закону України «Про міліцію», який регламентує порядок та умови проходження служби в міліції. Рішення суду було обґрунтоване частиною тим, що суддя відмовляє у відкритті провадження по справі укладення мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет спору, адже сам відповідач зазначив перебування позивача в трудовій книжці на посаді, на яку він наполягав. Цим рішенням суд підтвердив намагання позивача наполягати на перерахуванні пенсійного забезпечення за загальним обрахуванням спеціального стажу праці в органах внутрішніх справ.

На його звернення про перерахування пенсійного забезпечення до Головного Управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за листом 14571/10103 від 29 травня 2015 року надало відповідь про порядок перерахування таких виплат відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначивши, що заяви при первинному призначені пенсії за цим Законом, подаються через уповноважені структурні підрозділи тих силових відомств, звідки особу було звільнено зі служби.

Не зважаючи на те, що сам факт перебування його на службі в органах внутрішніх справ та Збройних Силах СРСР є не заперечним, бо він офіційно визнаний записами в «Трудовій книжці» АВ№254737 та військовому квитку НУ№ 3967173 на його імя від Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області та військкомату Ц. Міського району міста Кривого Рогу, пенсійне забезпечення йому до цього часу не перераховане належним чином. На неодноразові вимоги до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, Міністра МВС України, останні рекомендують звертатися до суду з позовом про встановлення факту перебування його на службі 28 років 9 місяців та 24 дні для підстав про перерахунок пенсійного забезпечення з урахуванням спеціального стажу.

Вказує, що його вимоги підтверджуються записами в трудовій книжці та військовому квитку на його імя.

В звязку з відмовою Головного управління МВС України в Дніпропетровській області вчинити дії по перерахунку пенсійного забезпечення вимушений був звернутися з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області та третьої особи: Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області з вимогами вчинити ці дії.

Суд, дослідивши всі обставини та докази по адміністративній справі № 214/8971/15-а (2-а/214/17) 7 липня 2017 року позов задовольнив частково і визнав незаконними дії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області щодо невнесення до спеціального стажу, який передбачає пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» періоди його, позивача, роботи вказані в позивних вимогах, й зобовязав Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального стажу, який передбачає пенсійне забезпечення відповідно цього закону.

Вказане рішення суду Саксаганського району міста Кривого Рогу було оскаржене Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області через Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд 2 серпня 2017 року й 21 вересня 2017 року він, своїм рішенням, задовольнив вимоги апелянта з причини неналежного відповідача, так як ГУ УМВС України в Дніпропетровській області перебував при винесені рішення «третьою особою», а він не перебував на службі в органах Національної поліції.

Під час розгляду справи ухвалою суду від 17 травня 2018 року неналежний відповідач ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Дніпропетровській області замінений на належного відповідача ГУ УМВС України в Дніпропетровській області.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та підтвердив його зміст.

Представник відповідача позов не визнала та підтвердила зміст письмових заперечень, відповідно до яких просить відмовити у позову повністю та вказує наступне. ОСОБА_3 у періоди з 01.04.1991 по 17.02.1992, з 17.02.1992 по 10.08.1993, з 10.08.1993 по 01.02.2001, з 01.02.2001 по 14.05.2001, з 14.05.2001 по 10.01.2007 не проходив службу в органах внутрішніх справ у порядку, передбаченому Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХII (втратив чинність 07.11.2015 на підставі п. 5 розділу ХI Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII), Положенням про проходження служби рядовим та керівним складом органів внутрішніх справ, затвердженого Кабінетом Міністрів УСРС від 29.07.1991 № 114 (із змінами), Дисциплінарним статутом ОВС України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV, та іншими нормативно-правовими актами МВС України.

Так, відповідно до п. 1 ст. 16 Закону України «Про міліцію» особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальне звання міліції (постанова Верховної Ради України від 22.04.1993 № 3135-ХII «Про спеціальні звання, формений одяг та знаки розрізнення в органах внутрішніх справ України») та які відповідно до вимог ст. 17 цього Закону склали Присягу працівника органів внутрішніх справ (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 № 382 «Про затвердження тексту Присягу працівника органів внутрішніх справ України).

ОСОБА_3 у періоди з 01.04.1991 по 17.02.1992, з 17.02.1992 по 10.08.1993, з 10.08.1993 по 01.02.2001, з 01.02.2001 по 14.05.2001, з 14.05.2001 по 10.01.2007 не отримував грошове забезпечення у порядку, визначеному ст. 19 Законом України «Про міліцію» та діючим на той час Указом Президента України від 04.10.1996 № 926/96 «Про грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ».

Зазначає, що перебування ОСОБА_3 у вищезазначені періоди на посадах в.о. слідчого Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу, в.о. дільничного інспектора міліції Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу, в.о. оперуповноваженого карного розшуку Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу без прийняття в установленому на той час діючим законодавством на службу до органів внутрішніх справ з присвоєнням спеціального звання працівника міліції, складанням Присяги працівника ОВС України та неотримання останнім у цей же період грошового забезпечення в розмірах і порядку, передбаченому для працівників міліції, вказує на те, що ОСОБА_3 не мав правового статусу працівника міліції, а тому не належав до осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Вказує, що ОСОБА_3 не мав правового статусу працівника міліції, а тому його звільнення, призначення (переведення) на іншу посаду відбувалось у порядку визначеному Кодексом законів про працю України, а не в порядку, передбаченому Положенням про проходження служби рядовим та керівним складом органів внутрішніх справ, затвердженого Кабінетом Міністрів УСРС від 29.07.1991 № 114 (із змінами).

Відповідно до вимог розділу V Положенням про проходження служби рядовим та керівним складом органів внутрішніх справ, затвердженого Кабінетом Міністрів УСРС від 29.07.1991 № 114 (із змінами) атестація проводиться відносно осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Враховуючи, що ОСОБА_3 не мав правового статусу працівника міліції, тому були відсутні правові підстави для проведення атестації останнього.

ОСОБА_3 неодноразово звертався до різних інстанцій із заявами та скаргами щодо поновлення на службі в ОВС, зарахування стажу роботи в якості вільнонайманого працівника Центрально-Міського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області з 01.04.1991 по 10.01.2007 як календарну вислугу атестованого працівника ОВС, присвоєння спеціального звання тощо.

Вказує, що з означеними питаннями ОСОБА_3 також звертався до суду. У квітні 2002 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою до УМВС України в Дніпропетровській області, КМУ УМВС України в Дніпропетровській області про поновлення на службі. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23.09.2003, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2003, скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2006 касаційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення, а судові рішення без змін. У травні 2007 ОСОБА_3 звертався з адміністративним позовом до УМВС України в Дніпропетровській області, Прокуратури м. Кривий Ріг, про визнання дій неправомірними, поновлення на службі, зарахування у вислугу вимушеного прогулу до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу. 25 лютого 2008 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу адміністративний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду. 04.03.2008 ухвала набрала законної сили. У квітні 2011 року ОСОБА_3 звертався з адміністративним позовом до ГУМВС України в Дніпропетровській області, КМУ УМВС України в Дніпропетровській області, Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про призначення пенсійних виплат до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 червня 2011 року позовну заяву залишено без розгляду. У серпні 2011 року ОСОБА_3 також звертався до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з позовом про встановлення факту перебування на посаді оперуповноваженого. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29.08.2011 року відмовлено у відкритті провадження у справі. 08.11.2011 вказана ухвала набрала законної сили

Вважає, що ОСОБА_3 пропустив строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Так, відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свої прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

ОСОБА_3 причин поважності пропуску строку суду не надав, із заявою про поновлення строку звернення до суду не звертався.

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом у вересні 2017 року. Як вбачається із вищезазначених судових рішень, позивач ще у 2003 році звертався зі скаргою до суду на ті саме дії, що і по цій справі. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23.09.2003 скарга ОСОБА_3 залишена без розгляду саме за пропуском строку звернення до суду.

Як показав у судовому засіданні свідок ОСОБА_5, особисто знав ОСОБА_3, який працював на різних посадах в органах внутрішніх справ. Після звільнення позивача з органів міліції, особисто разом з позивачем був на прийомі у начальника УВС м. Кривого Рогу, якому позивач надав заяву про прийняття на службу, начальник УВД не заперечував і позивач був прийнятий на службу.

Під час розгляду справи безпосередньо досліджені наступні письмові докази: наказ №21 від 11 лютого 1971 року (а.с.6), військовий квиток (а.с.7-9), обліково-послужна картка (а.с.10), службова характеристика (а.с.11), наказ №47 від 15 червня 1971 року (а.с.12), атестації (а.с.13-14, 15-16, 17-18), службові характеристики (а.с.19, 20), атестація (а.с.20-22), службова характеристика (а.с. 26), атестація (а.с.27-28), наказ №90 від 1 травня 1991 року (а.с.26-а), наказ №31 від 26 лютого 1992 року (а.с.27-а), наказ №145 від 25 серпня 1993 року (а.с.28-а), наказ № 114 від 7 вересня 2001 року (а.с.29), заява від 16 січня 2007 року (а.с.30), відповідь від 16 січня 2007 року (а.с.31), наказ №1 від 9 січня 2007 року (а.с.32), трудова книжка (а.с. 33-34), довідка (а.с.35), відповідь від 29 травня 2015 року (а.с.36-37), супровідна з резолюцією від 8 листопада 2001 року (а.с.38), службова характеристика від 5 квітня 2002 року (а.с.39), функціональні обовязки (а.с.40), план-завдання від 26 лютого 2002 року (а.с.41), довідки від 2001 року (а.с.42, 43), посвідчення на відрядження від 7 лютого 2002 року (а.с.44), ухвала суду від 5 листопада 2015 року (а.с.45), постанова суду від 7 липня 2017 року (а.с.46-49), апеляційна скарга (а.с.50-55), заперечення (а.с.56), ухвала суду від 29 серпня 2011 року (а.с.92), ухвала суду від 27 червня 2011 року (а.с.93), ухвала суду від 16 листопада 2006 року (а.с.94), ухвала суду від 25 лютого 2006 року (а.с.95), рішення суду від 23 вересня 2003 року (а.с.96-97), повідомлення про знищення наказу (а.с.144), грамота (а.с.159), постанова суду від 21 вересня 2017 року (а.с.163-167).

У судовому засіданні також досліджена особова справа позивача, з якої до матеріалів справи долучені копі наступних документів: обгортка особової справи (а.с.106), подання (а.с.109-110), довідка від 20 січня 2004 року (а.с.112), архівні матеріали (а.с.113), заява від 23 серпня 1982 року (а.с.114), відповідь від 3 вересня 1982 року (а.с.115), повідомлення від 24 червня 1983 року (а.с.116), повідомлення від 9 серпня 1983 року (а.с.117), супровідна від 29 листопада 1985 року (а.с.118), телеграма (а.с.119), повідомлення від 6 грудня 1985 року (а.с.120-121), відповідь від 7 квітня 1986 року (а.с.122), відповідь від 22 січня 1987 року (а.с.123), картка (а.с.124), заява від 14 травня 2001 року (а.с.125), наказ №145 від 25 серпня 1993 року (а.с.126), наказ №31 від 23 лютого 1992 року (а.с.127), відповідь від 19 червня 2001 року (а.с.128), відповідь від 15 березня 2002 року (а.с.129-130, 148-149), рапорт від 6 березня 2002 року (а.с.131, 150), висновок розслідування від 23 січня 2015 року (а.с.132-134), обгортка до архівних матеріалів (а.с.135), заява від 14 травня 2001 року (а.с.146), довідка (а.с.147).

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами показання свідка ОСОБА_5, так як вони стосуються проходження позивачем служби.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: наказ №21 від 11 лютого 1971 року (а.с.6), військовий квиток (а.с.7-9), обліково-послужну картку (а.с.10), службову характеристику (а.с.11), наказ №47 від 15 червня 1971 року (а.с.12), атестації (а.с.13-14, 15-16, 17-18), службові характеристики (а.с.19, 20), атестацію (а.с.20-22), службову характеристику (а.с. 26), атестацію (а.с.27-28), подання (а.с.109-110), грамоту (а.с.159), так як вони стосуються проходження позивачем служби, його стажу до звільнення 15 червня 1981 року.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: наказ №90 від 1 травня 1991 року (а.с.26-а), наказ №31 від 26 лютого 1992 року (а.с.27-а), наказ №145 від 25 серпня 1993 року (а.с.28-а), наказ № 114 від 7 вересня 2001 року (а.с.29), наказ №1 від 9 січня 2007 року (а.с.32), супровідну з резолюцією від 8 листопада 2001 року (а.с.38), службову характеристику від 5 квітня 2002 року (а.с.39), функціональні обовязки (а.с.40), план-завдання від 26 лютого 2002 року (а.с.41), довідки від 2001 року (а.с.42, 43), посвідчення на відрядження від 7 лютого 2002 року (а.с.44), картку (а.с.124), заяву від 14 травня 2001 року (а.с.125), наказ №145 від 25 серпня 1993 року (а.с.126), наказ №31 від 23 лютого 1992 року (а.с.127), рапорт від 6 березня 2002 року (а.с.131, 150), заяву від 14 травня 2001 року (а.с.146), довідка (а.с.147), так як вони стосуються призначення позивача на посади, характеру службових обовязків, які позивач виконував, його звільнення.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: заяву (а.с.30), відповідь (а.с.32), довідку (а.с.35), відповідь (а.с.36-37), так як вони стосуються звернення позивача про призначення пенсії та отримання ним пенсії.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належним доказом трудову книжку (а.с.33-34), так як вона стосується часу роботи позивача в органах внутрішніх справ.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: ухвалу суду від 5 листопада 2015 року (а.с.45), постанову суду від 7 липня 2017 року (а.с.46-49), апеляційну скаргу (а.с.50-55), заперечення (а.с.56), ухвалу суду від 29 серпня 2011 року (а.с.92), ухвалу суду від 27 червня 2011 року (а.с.93), ухвалу суду від 16 листопада 2006 року (а.с.94), ухвалу суду від 25 лютого 2006 року (а.с.95), рішення суду від 23 вересня 2003 року (а.с.96-97), постанову суду від 21 вересня 2017 року (а.с.163-167), так як вони стосуються звернення позивача до суду, поновлення йому строку на звернення.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: заяву від 23 серпня 1982 року (а.с.114), відповідь від 3 вересня 1982 року (а.с.115), повідомлення від 24 червня 1983 року (а.с.116), повідомлення від 9 серпня 1983 року (а.с.117), супровідну від 29 листопада 1985 року (а.с.118), телеграму (а.с.119), повідомлення від 6 грудня 1985 року (а.с.120-121), відповідь від 7 квітня 1986 року (а.с.122), відповідь від 22 січня 1987 року (а.с.123), відповідь від 19 червня 2001 року (а.с.128), відповідь від 15 березня 2002 року (а.с.129-130, 148-149), так як вони стосуються звернень позивача про поновлення на службі в органах внутрішніх справ.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належним доказом висновок (а.с.132-134), так як він стосується ставлення відповідача до розміру вислуги років позивача.

Відповідно до ст. 74 КАС України, суд вважає допустимими доказами наступні: показання свідка ОСОБА_5, наказ №21 від 11 лютого 1971 року (а.с.6), військовий квиток (а.с.7-9), обліково-послужну картку (а.с.10), службову характеристику (а.с.11), наказ №47 від 15 червня 1971 року (а.с.12), атестації (а.с.13-14, 15-16, 17-18), службові характеристики (а.с.19, 20), атестацію (а.с.20-22), службову характеристику (а.с. 26), атестацію (а.с.27-28), наказ №90 від 1 травня 1991 року (а.с.26-а), наказ №31 від 26 лютого 1992 року (а.с.27-а), наказ №145 від 25 серпня 1993 року (а.с.28-а), наказ № 114 від 7 вересня 2001 року (а.с.29), заяву від 16 січня 2007 року (а.с.30), відповідь від 16 січня 2007 року (а.с.31), наказ №1 від 9 січня 2007 року (а.с.32), трудову книжку (а.с. 33-34), довідку (а.с.35), відповідь від 29 травня 2015 року (а.с.36-37), супровідну з резолюцією від 8 листопада 2001 року (а.с.38), службову характеристику від 5 квітня 2002 року (а.с.39), функціональні обовязки (а.с.40), план-завдання від 26 лютого 2002 року (а.с.41), довідки від 2001 року (а.с.42, 43), посвідчення на відрядження від 7 лютого 2002 року (а.с.44), ухвалу суду від 5 листопада 2015 року (а.с.45), постанову суду від 7 липня 2017 року (а.с.46-49), апеляційну скаргу (а.с.50-55), заперечення (а.с.56), ухвалу суду від 29 серпня 2011 року (а.с.92), ухвалу суду від 27 червня 2011 року (а.с.93), ухвалу суду від 16 листопада 2006 року (а.с.94), ухвалу суду від 25 лютого 2006 року (а.с.95), рішення суду від 23 вересня 2003 року (а.с.96-97), обгортку особової справи (а.с.106) подання (а.с.109-110), довідку від 20 січня 2004 року (а.с.112), архівні матеріали (а.с.113), заяву від 23 серпня 1982 року (а.с.114), відповідь від 3 вересня 1982 року (а.с.115), повідомлення від 24 червня 1983 року (а.с.116), повідомлення від 9 серпня 1983 року (а.с.117), супровідну від 29 листопада 1985 року (а.с.118), телеграму (а.с.119), повідомлення від 6 грудня 1985 року (а.с.120-121), відповідь від 7 квітня 1986 року (а.с.122), відповідь від 22 січня 1987 року (а.с.123), картку (а.с.124), заяву від 14 травня 2001 року (а.с.125), наказ №145 від 25 серпня 1993 року (а.с.126), наказ №31 від 23 лютого 1992 року (а.с.127), відповідь від 19 червня 2001 року (а.с.128), відповідь від 15 березня 2002 року (а.с.129-130, 148-149), рапорт від 6 березня 2002 року (а.с.131, 150), висновок розслідування від 23 січня 2015 року (а.с.132-134), обгортку до архівних матеріалів (а.с.135), повідомлення про знищення наказу (а.с.144), заяву від 14 травня 2001 року (а.с.146), довідку (а.с.147) постанову суду від 21 вересня 2017 року (а.с.163-167), так як вони одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Показання свідка ОСОБА_5, зазначені вище письмові докази, суд вважає достовірними доказами.

На підставі ст. 76 КАС України, оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає їх достатніми для встановлення наступних обставин. При цьому суд керується вимогами ст.77 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач з 11 листопада 1961 року по 13 листопада 1964 року проходив строкову військову службу, з 11 лютого 1971 року проходив службу в органах внутрішніх справ. 15 червня 1981 року позивач був звільнений зі служби органів внутрішніх справ без позбавлення спеціального звання офіцера міліції. Вказані обставини встановлені наказом (а.с.6), військовим квитком (а.с.7-9), обліково-послужною карткою (а.с.10), характеристикою (а.с.11), наказом (а.с.12), атестацією (а.с.13-14, 15-16, 17-18), характеристиками (а.с.19, 20), атестацією (а.с.20-22), характеристикою (а.с. 26), атестацією (а.с.27-28), поданням (а.с.109-110), грамотою (а.с.159).

Позивач неодноразово звертався в досудовому порядку, а також до суду про поновлення його на службі в органах внутрішніх справ, але йому було відмолено. Вказані обставини встановлені заявами (а.с.114), відповідями та повідомленнями (а.с.115, 116, 117, 120-121, 122, 123, 128, 129-130, 148-149), висновком (а.с.132-134).

1 травня 1991 року наказом №90 по особовому складу начальника УВД виконкому Криворізької міської ради позивач за його заявою був прийнятий з 1 квітня 1991 року на посаду виконуючого обовязки слідчого відділу внутрішніх справ Центрально-міського району, йому був встановлений посадовий оклад. 17 лютого 1992 року наказом № 31 по особовому складу від 26 лютого 1992 року позивач був призначений на посаду виконуючого обовязки дільничного інспектора Центрально-міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4. 10 серпня 1993 року наказом № 145 по особовому складу від 25 серпня 1993 року позивач призначений на посаду виконуючого обовязки оперуповноваженого відділення карного розшуку Центрально-міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4. 14 травня 2001 року наказом № 114 по особовому складу від 7 вересня 2001 року позивач призначений на посаду виконуючого обовязки оперуповноваженого відділення карного розшуку Центрально-міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4. 10 січня 2007 року наказом №1 від 11 січня 2007 року позивач був звільнений з органів внутрішніх справ. Вказані обставини встановлені показаннями свідка ОСОБА_5, наказами (а.с.26-а, 27-а, 28-а, 29, 32), трудовою книжкою (а.с.33-34), карткою (а.с.124), заявою (а.с125), довідкою (а.с.147).

7 лютого 2001 року позивач був переведений на посаду двірника у звязку з неможливістю знаходження цивільної особи на атестовані посаді, що встановлено, наказом (а.с.32), повідомленням (а.с.128)

В період з 1 квітня 1991 року до 10 січня 2001 року позивач дотримувався вимог нормативних актів, що регламентують роботу органів внутрішніх справ, на нього були покладені обовязки аналізувати оперативну обстановку, вносити корективи в роботу з розкриття злочинів, підбирати позаштатних працівників, виявляти місця збору кримінально-злочинного елементу, організовувати заходи з затримання осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, добросовісно виконував обовязки, приймав участь у розкритті злочинів, працював з документами, які потребують допуск до держаної таємниці. Вказані обставини встановлені супровідною (а.с.38), службову характеристикою (а.с.39), функціональними обовязками (а.с.40), планом-завданням (а.с.41), довідками (а.с.42, 43), посвідченням на відрядження (а.с.44), рапортом (а.с.131, 150), заявою (а.с.146), не оспорюються відповідачем.

16 січня 2007 року позивач звернувся до начальника фінансово-планового відділу УМВС України в Дніпропетровській області з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, в чому йому було відмовлено, 7 лютого 2017 року позивачу була призначена пенсія за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що встановлено заявою (а.с.30), відповіддю (а.с.31).

Відповідач 28 січня 2015 року висловив думку про те, що позивач не має права на отримання пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у звязку з недостатнім стажем вислуги, що вбачається з висновку (а.с.132-134), та пояснень представника відповідача.

На звернення позивача про перерахування пенсійного забезпечення Головне Управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 29 травня 2015 року надало відповідь про порядок перерахування таких виплат відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначивши, що заяви при первинному призначені пенсії за цим Законом, подаються через уповноважені структурні підрозділи тих силових відомств, звідки особу було звільнено зі служби. Вказані обставини встановлені відповіддю (а.с.36-37).

При вирішенні даної справи, суд застосовує норми права, які передбачені Конституцією України, Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно ст.6 Конституції України, органи влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 4 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Таким чином, виходячи з зазначених норм Конституції України, державна політика з питань пенсійного забезпечення спрямована на отримання громадянами пенсії у розмірі, передбаченому Законом.

Як передбачено ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до ст. 1-2 вказаного Закону право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту

Відповідно до ст. 12 цього Закону пенсія за вислугу років призначається: іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше.

Згідно ст.17 вказаного Закону, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються: військова служба; служба в органах внутрішніх справ.

Відповідно до п. 1 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30 січня 2007 року, (далі за текстом «Порядок») заяви про призначення пенсії за вислугу років подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 12 вказаного Порядку уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Згідно зазначеного додатку 2, в ньому зазначається, зокрема розрахунок вислуга років.

Таким чином, необхідною умовою призначення для призначення пенсії за вказаним Законом є відповідний стаж вислуги, який розраховується відповідним органом до якого звернулася особа.

Судом встановлено, що позивач після його звільнення звернувся 16 січня 2007 року до УМВС України в Дніпропетровській області про призначення йому пенсії за вислугу років, тобто діяв в передбачений законом спосіб.

Судом встановлено, відповідач не вчинив дій з виготовлення подання для призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

Обговорюючи питання про наявність у позивача вислуги років, суд виходить з наступного.

Станом на 15 червня 1981 року позивач мав 13 років 4 місяці та 16 днів вислуги в органах внутрішніх справ, яка складається з військової служби та служби в органах внутрішніх справ, що не заперечується відповідачем.

Обговорюючи питання про зарахування до вислуги років позивачу періоду з 1 квітня 1991 року по 17 лютого 1992 року; з 17 лютого 1992 року по 10 серпня 1993 року, з 10 серпня 1993 року по 10 січня 2007 року. Суд приймає до уваги наступне.

Як передбачено ст. 2 Закону України «Про міліцію», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; виявлення кримінальних правопорушень; участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про міліцію», міліція відповідно до своїх завдань зобов'язана: виявляти, запобігати і припиняти кримінальні правопорушення, вживати з цією метою оперативно-розшукових та профілактичних заходів, передбачених чинним законодавством; брати участь у розкритті кримінальних правопорушень.

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про міліцію», особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «По міліцію » на службу до міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які досягли 18-річного віку (крім випадків, встановлених законодавством), мають повну загальну середню освіту, володіють державною мовою, здатні за своїми особистими, діловими і моральними якостями, фізичною підготовкою і станом здоровя виконувати покладені на міліцію завдання. При прийнятті на службу до міліції може бути встановлено випробування строком до одного року.

Як передбачено п. 40 «Положення про проходження служби рядовим та керівним складом органів внутрішніх справ», затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів УСРС від 29.07.1991 № 114 (далі за текстом «Положення»), призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції. Відповідно до підпункту 40 д) вказаного Положення, при необхідності термінового заміщення вакантної посади дозволяється прямому начальникові - від начальника відділу внутрішніх справ району, йому рівних і вище, з дозволу начальника, який користується правом призначення на цю посаду, тимчасово призначити особу начальницького складу на - вакантну посаду на строк не більше одного місяця.

У судовому засіданні встановлено, що позивач, маючи спеціальне звання «капітан міліції», 15 червня 1981 року був звільнений з органів внутрішніх справ, спеціального звання позбавлений не був.

Судом встановлено, що на підставі наказів, виданих відповідними посадовими особами позивач з 1 квітня 1991 року займав посаду виконуючого обовязки слідчого відділу внутрішніх справ Центрально-міського району; 26 лютого 1992 року був призначений на посаду виконуючого обовязки дільничного інспектора Центрально-міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4; 10 серпня 1993 року був призначений на посаду виконуючого обовязки оперуповноваженого відділення карного розшуку Центрально-міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4; 14 травня 2001 року був призначений на посаду виконуючого обовязки оперуповноваженого відділення карного розшуку Центрально-міського районного відділу внутрішніх справ міста ОСОБА_4; 10 січня 2007 року наказом №1 від 11 січня 2007 року був звільнений з органів внутрішніх справ. Таким чином, позивач призначався на посади відповідними начальниками, на строк, який перевищує один місяць, отже у суду є підстави вважати, що незважаючи на наявну в наказах при призначенні на посади позначку «виконуючий обовязки», в дійсності позивач призначався на згадані посади на постійній основі. Займаючи вказані посади, позивач дотримувався вимог нормативних актів, що регламентують роботу органів внутрішніх справ, на нього були покладені обовязки аналізувати оперативну обстановку, вносити корективи в роботу з розкриття злочинів, підбирати позаштатних працівників, виявляти місця збору кримінально-злочинного елементу, організовувати заходи з затримання осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, добросовісно виконував обовязки, приймав участь у розкритті злочинів, працював з документами, які потребують допуск до держаної таємниці. Таким чином, позивач виконував завдання та обовязки, передбачені ст.ст.2, 10 Закону України «Про міліцію», які покладені на осіб, що перебувають на службі в органах внутрішніх справ. При цьому, як встановлено у судовому засіданні, контракт з позивачем не укладався. Разом з тим, відповідач не довів у судовому засіданні, що позивач ухилявся від укладення, передбаченого ст.17 Закону України «Про міліцію», контракту.

Отже, суд приходить до переконання, що періоди з 1 квітня 1991 року по 17 лютого 1992 року; з 17 лютого 1992 року по 10 серпня 1993 року, з 10 серпня 1993 року по 10 січня 2007 року, належить зарахувати позивачу в вислугу років. З урахуванням викладеного, вислуга років позивача на час його звільнення дорівнює 28 років 9 місяців 24 дні, що надає йому право на отримання пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відмову позивача зарахувати ці періоди, суд вважає необґрунтованою, оскільки позивач виконував обовязки, які надають право на вислугу років, а обовязок належним чином оформити прийняття позивача на службу, не виконав відповідач.

Ця відмова порушує право позивача на отримання ним пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В своїх запереченнях відповідач зазначає, що у вказані періоди ОСОБА_3 не мав статусу працівника міліції та не належав до осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, так як не був прийнятий в установленому порядку на службу, не отримував грошового забезпечення в розмірі та порядку, передбаченому для працівників міліції, не проходив атестацію, не приймав Присягу, його призначення відбувалося у порядку, передбаченому КЗпП України. Суд вважає ці заперечення необґрунтованим, оскільки позивач виконував завдання та обовязки, передбачені ст.ст.2, 10 Закону України «Про міліцію», які покладені на осіб, що перебувають на службі в органах внутрішніх справ, а обовязок належним чином оформити прийняття позивача на службу, виплачувати грошове забезпечення, проводити атестації, забезпечити прийняти Присяги, покладений саме на відповідача, але він ці обовязки не виконав. Судом не встановлено, що позивач перешкоджав відповідачу виконати вказані обовязки. Тому ці заперечення відповідача, суд не бере до уваги.

Твердження відповідача про те, що призначення позивача на посади відбувалося в порядку, визначеному КЗпП України, суд вважає необґрунтованим. При цьому, суд приймає до уваги, що позивач виконував обовязки особи начальницького складу органів внутрішніх справ, а відповідно до пунктів 1, 40 згаданого Положення, саме воно, а не КЗпП України, визначає порядок прийняття на службу та проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Обговорюючи питання про дотримання позивачем строку звернення з позовом, суд приймає до уваги наступне. У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ГУ НП в Дніпропетровській області про покладення зобовязання, в якому просив визнати наявність спеціального стажу. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 9 червня 2016 року позов був залишений без розгляду. Не погодившись з даною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу. За наслідками розгляду цієї скарги, ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 5 листопада 2016 року, яка не скасована, встановлено, що позивач дізнався про його порушене право з листа УПФУ від 29 травня 2015 року. Цією ухвалою апеляційний суд поновив позивачу строк звернення до суду. Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 7 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені. За наслідками розгулу апеляційної скарги постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 21 вересня 2017 року постанова Саксаганського районного суду від 7 липня 2017 року була скасована, у задоволенні позову було відмовлено. При цьому, в своїй постанові апеляційний суд, як на підставу відмови у задоволенні позову, зазначив, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості проводити заміну відповідача на належного, або залучати співвідповідача до участі в справі. Таким чином, на переконання суду, право для звернення до суду з даним позовом, який розглядається судом, виникло у позивача 21 вересня 2017 року. Позивач звернувся до суду 25 вересня 2017 року, тобто з дотриманням встановленого ст. 122 ч.2 КАС України шестимісячного строку. Виходячи з наведеного, суд вважає твердження відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду, необґрунтованим. При цьому, суд бере до уваги, що відповідач в своїх запереченнях не визначає, коли саме на його думку у позивача виникло право на звернення до суду.

Вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, у межах позовних вимог, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і їх належить задовольнити повністю.

При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 9 ч. 2 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод і інтересів людини і громадянина. Позивач просить зобовязати відповідача вчинити дії, якими внести до спеціального стажу та зобовязати відповідача зарахувати до спеціального стажу певні періоди його служби. Разом з тим, для визначення права на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», необхідним є не спеціальний стаж, а вислуга років. Таким чином, позивач, на переконання суду, припустився помилки при формулюванні позовних вимог. Тому для ефективного захисту прав позивача, належить вийти за межі позовних вимог та зобовязати позивача вчинити дії, якими включити до вислуги років та зобовязати відповідача, зарахувати до вислуги років певні періоди його служби.

На переконання суду, рішення про задоволення позову буде відповідати такому, передбаченому ст. 2 КАС України завданню адміністративного судочинства, як справедливе, вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень та такий засаді адміністративного судочинства, передбаченій ст.6 КАС України як верховенство права та захистить конституційне право позивача на соціальний захист, а саме на отримання пенсії в розмірі, передбаченому Законом.

Відповідно до ст. 140 КАС України, належить сягнутина користь позивача судові витрати в сумі 640 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача .

Керуючись ст.ст. 6, 4, 22, 46 Конституції України, ст.ст.2, 10, 16, 17 Закону України «Про міліцію», ст.ст. 1,1-2, 12, 17 Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст. ст.2, 6, 9, 73, 74, 140, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП 8, до Головного управління МВС України Дніпропетровської області, місцезнаходження якого: м. Дніпро, вул. Красна, 20-а, про покладення зобовязання задовольнити повністю.

Зобовязати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області, місцезнаходження якого: м. Дніпро, вул. Красна, 20-а, вчинити дії, якими включити вислугу років, яка передбачає пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» періоди роботи ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП 8: з 1 квітня 1991 року по 17 лютого 1992 року - виконуючим обовязки слідчого Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу; з 17 лютого 1992 року по 10 серпня 1993 року - виконуючим обовязки дільничного інспектора міліції Центрально-Міського районного відділу внутрішніх справ УВС м. Кривого Рогу; з 10 серпня 1993 року по 10 січня 2007 року - виконуючим обовязки оперуповноваженого карного розшуку Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу.

Зобовязати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області, місцезнаходження якого: м. Дніпро, вул. Красна, 20-а, зарахувати до вислуги років, яку передбачає пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» періоди роботи ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП 8: з 1 квітня 1991 року по 17 лютого 1992 року - виконуючим обовязки слідчого Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу; з 17 лютого 1992 року по 10 серпня 1993 року - виконуючим обовязки дільничного інспектора міліції Центрально-Міського районного відділу внутрішніх справ УВС м. Кривого Рогу; з 10 серпня 1993 року по 10 січня 2007 року - виконуючим обовязки оперуповноваженого карного розшуку Центрально-Міського районного відділу УВС м. Кривого Рогу.

Стягнути на користь ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП 8, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління МВС України Дніпропетровської області, місцезнаходження якого: м. Дніпро, вул. Красна, 20-а, .

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів, з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу.

Повне рішення складене 22 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов