Справа № 1240/2264/18
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

18 жовтня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 1240/2264/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Шембелян В.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом адвоката Бегенчева Максада Хадировича в інтересах ОСОБА_2 до Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Бегенчева Максада Хадировича в інтересах ОСОБА_2 до Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов'язання Лисичанське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поновити виплату та виплатити ОСОБА_2 страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності з 01 вересня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він з 12.03.2015 знаходився на обліку у Лисичанському міському відділенні управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області та отримував щомісячну страхову виплату. Згідно довідки серія 2-20 СУ 039938 від 15 лютого 2009 року позивачу встановлена втрата працездатності 50% з 02 жовтня 2009 року безстроково. З вересня 2015 року йому припинено виплату щомісячних страхових сум (регресу у зв'язку зі скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи). Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, такими що вчинені не на підставі та не у спосіб, що передбачені законами України.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 01.08.2018 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків (арк. спр. 27).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (ар.спр. 1-3).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 прийнято справу до провадження (арк..спр. 58).

Представник позивача в судове засідання не прибув просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав (арк.спр. 59).

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надав заперечення на адміністративний позов в яких зазначив, що ОСОБА_2 отримував страхові виплати у відповідача з 01.03.2015 по 31.08.2015 на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.03.2015 № 924008200. Термін дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача закінчився, тому як ця довідка видавалась на шість місяців. В свою чергу відповідач призначав щомісячні страхові виплати на строк дії довідки, у зв'язку з чим відповідач вважає, що не має законних підстав поновити позивачу страхові виплати з 01.09.2015 (арк.спр.60-61).

28.10.18 представник позивача через канцелярію суду надав відповідь на відзив відповідача, в якому зазначив, що згідно Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, , затвердженого Кабінетом Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року (в редакції Постанови КМУ № 352 від 08.06.206 ) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи дії безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (арк.спр. 69-70).

На підставі ч.9 ст. 205 КАС України судом ухвалено розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп НОМЕР_1, є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки № 924008200 від 02.03.2015 (арк. спр.17, 62).

02.03.2015 позивач звернувся до Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області з заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі відділенням виконавчої дирекції та продовження раніше призначеної страхової виплати на період з березень - серпень у зв'язку з нещасним випадком на виробництві (арк..спр. 66).

Відповідно до постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Лисичанську Луганської області від 12.03.2015 № 1208/52429/52429/27 ОСОБА_2 продовжено раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1729,18 грн. Виплати провадити з 01.03.2015 по 31.08.2015 включно. (арк. спр. 63).

10.05.2018 представником позивача надано запит на адресу відповідача, стосовно підстав припинення перерахування страхової виплати (арк.спр. 11).

18.05.2018 Лисичанським міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області надано відповідь на запит, в якому зазначено, що страхові виплати ОСОБА_2 припинено у зв'язку із закінченням дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк.спр. 10).

На виконання ухвали суду від 21.08.2018 Управління праці та соціального захисту населення надано на адресу суду інформацію про те, що ОСОБА_2 перебуває в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб в УПСЗН Лисичанської міської ради, про що отримав довідку від 02.03.2015 № 924008200. Рішення про скасування довідки не приймалось (арк.спр 47).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 № 1105-XIV (надалі Закон № 1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (надалі Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону № 1706-VII).

Як встановлено судом раніше, відповідач припинив щомісячні страхові виплати у зв'язку з закінченням дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суд зазначає, що положення статті 46 Закону №1105-XIV не містять такої підстави для припинення страхових виплат як закінчення дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Водночас відповідачем не указано іншої норми закону, яка передбачає припинення страхових виплат позивачу, тобто не вмотивовано, яким законом керувався відповідач при припиненні страхових виплат.

Відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону України № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Враховуючи вищевикладені висновки суду, з огляду на положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу з моменту припинення страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності.

Посилання відповідача як на підставу припинення соціальних виплат, терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи суд не бере до уваги, оскільки відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706 (далі - Закон № 1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України № 1706, громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно пункту 8 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Термін дії такої довідки становить шість місяців з моменту її видачі. У випадку продовження дії обставин, що визначені у статті 1 цього Закону, термін дії такої довідки може бути продовжено на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа має повторно звернутися за фактичним місцем свого проживання до відповідного структурного підрозділу відповідної місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення.

Відповідно до статті 4 Закону України № 1706 (зі змінами від 13 січня 2016 року), факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Частиною 1 статті 12 Закону № 1706 надає вичерпний перелік підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб і такими є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: подала заяву про відмову від довідки; скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; повернулася до покинутого місця постійного проживання; виїхала на постійне місце проживання за кордон; подала завідомо недостовірні відомості.

З аналізу наведеної норми вказаний перелік є вичерпним.

Обставини, визначені статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", судом при розгляді справи не встановлені.

Згідно абзацу 5 пункту 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 352) довідка, видана до 15 січня 2015 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту.

Закон України № 1706 (зі змінами від 13.01.2016 року) встановлює, що довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції діє безстроково, а тому відповідачем помилково встановлено, що строк дії довідки яка видана позивачу на підтвердження статусу внутрішньо переміщеної особи сплинув і вона є недійсною.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем призупинення страхових виплат позивачу відбулось безпідставно.

Крім того, як раніше встановлено судом, ОСОБА_2 перебуває в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб в УПСЗН Лисичанської міської ради, про що отримав довідку від 02.03.2015 № 924008200. Рішення про скасування довідки УПСЗН Лисичанської міської ради не приймалось.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання страхових виплат, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

З огляду на викладене, для повного захисту порушених прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо зупинення нарахування та виплати щомісячних страхових виплат ОСОБА_2 з 01 вересня 2015 року, що передбачено ст.9 КАС України.

Таким чином, з урахуванням ч.7 ст. 47 Закону України № 1105-XIV, є підстави для виплати заборгованості із зазначених сум з 01 вересня 2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 1105-XIV робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.

Таким чином, зобов'язати поновити виплату та виплатити ОСОБА_2 з 01 вересня 2015 року страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності необхідно саме Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, а не відокремлений підрозділ робочого органу - Лисичанське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Що стосується зави про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що Лисичанське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 21.08.2018 відстрочено позивачу сплату судового збору по даній адміністративній справі у розмірі 704,80 грн до ухвалення судового рішення в даній справі.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, лише з корегуванням способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 704,80 грн стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області оскільки відділення не є самостійною юридичною особою.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги адвоката Бегенчева Максада Хадировича в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо припинення з 01 вересня 2015 року нарахування та виплати ОСОБА_2 щомісячних страхових виплат у зв'язку з втратою працездатності.

Зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (місцезнаходження: просп. Гвардійський, 30, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93400; ідентифікаційний код в ) поновити виплату та виплатити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності з 01 вересня 2015 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (місцезнаходження: просп. Гвардійський, 30, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93400; ідентифікаційний код в ) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_2 страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України рішення складено у повному обсязі 23 жовтня 2018 року.

Суддя В.С. Шембелян