Справа № 826/4239/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

26 жовтня 2018 року м. Київ№ 826/4239/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовомОСОБА_1
до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородської Наталії Григорівни
треті особи:ОСОБА_3 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП»
про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородської Наталії Григорівни, в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородською Наталією Григорівною, індексний номер: 37575608 від 13.10.2017, № запису про право власності: 22828899, про реєстрацію права власності на трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1;

2) зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородську Наталію Григорівну скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про реєстрацію права власності на трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3;

3) зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородську Наталію Григорівну відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про реєстрацію права власності на трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Позивач вважає, що спірне рішення прийнято з порушенням законодавства.

Так, позивач зазначає, що між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» 29.04.2015 було укладено Кредитний договір № 038/08-141к, відповідно до якого Банк надав кредит в іноземній валюті на загальну суму 34650 доларів США. На виконання цього договору був укладений Іпотечний договір № 038/08-180і від 29.04.2005. Відповідно до умов останнього позивач передав в іпотеку трьохкімнатну квартиру за адресом АДРЕСА_2.

27.02.2012 між банком та позивачем було укладено додаткову угоду, якою заборгованість змінена з валюти на гривню.

Позивач зазначає, що добросовісно сплачував всі необхідні платежі, однак, у зв'язку з несприятливою зовнішньоекономічною та внутрішньоекономічною ситуацією у країні, починаючи з 2014 року сплачував кредит частинами за декілька місяців.

Однак, як зазначається у позові, Банк, порушуючи умови договору, не повідомивши позивача жодним чином про наявність заборгованості, подав позов до Подільського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за іпотечним договором.

Позивач зазначає, що 31.10.2016 цей суд ухвалив заочне рішення у справі №758/7404/16-ц, яким стягнено заборгованість 296 789,19 грн. Позивач зазначає про наявні, на його думку, порушення під час прийняття цього рішення.

Між тим, як зазначено у позові, 23.06.2017 Банк та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» підписали договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 038/08-180і, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4

У подальшому, 13.10.2017, між ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та громадянином ОСОБА_3, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Миргородською Н.Г., відповідно до якого право власності на квартиру було зареєстровано за зазначеною особою.

На підставі цього договору, як зазначає позивач, приватним нотаріусом Миргородською Н.Г. було прийнято оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37575608 від 13.10.2017. Номер запису про право власності 22828899.

Позивач вважає, що зазначений договір купівлі-продажу було укладено із порушенням діючого законодавства, а рішення про реєстрацію права власності на підставі цього договору було прийнято, також, із порушенням.

У взаємозв'язку з наведеним позивач посилається на положення Закону України «Про іпотеку», умови Іпотечного договору та повертаючись до відносин до укладання договору купівлі-продажу, зазначає, що Іпотекодержатель - «ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» не надсилав письмової вимоги про усунення порушень на ім'я позивача, та позивач такої вимоги не отримував.

Також, як зазначає позивач, приватному нотаріусу Миргородській Н.Г. не надавався документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, оскільки його не може існувати взагалі. Також, на думку позивача, в порушення ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель був зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу. Однак, як зазначається у позові, ця вимога закону, також, не була дотримана.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що не було достатніх підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 37575608 від 13.10.2017 та внесення запису про право власності № 22828899. Позивач додає, що документального підтвердження факту отримання позивачем письмової вимоги від ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» не існує взагалі. Документи, передбачені п. 61 Порядку реєстрації прав на нерухоме майно, не могли бути надані.

Крім того, позивач посилається на порушення реєстрації іпотеки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та зазначає, що на момент укладення спірного договору, в Реєстрі булі відсутні відомості про іпотекодержателя, а тому відносин іпотекодержателя та іпотекодавця між ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та позивачем не було взагалі. Після укладення договору про відступлення прав за іпотечним договором повинні були бути внесені відповідні зміни про іпотекодержателя до Реєстру, але вони не були внесені. На момент укладання договору, у фінансової компанії були відсутні правові законні підстави вважатися іпотекодержателем, а тим паче розпоряджатися правами третіх осіб (Банку) в договорі.

Позивач також наголошує на тому, що між ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та ОСОБА_3 фактично укладено удаваний правочин, для того, щоб відчужити квартиру та унеможливити в подальшому захист позивачем своїх прав.

Таким чином, як по суті вбачається із змісту позовної заяви, рішення державного реєстратора (приватного нотаріуса) оскаржується з підстав неправомірності, на думку позивача, договору купівлі-продажу квартири та обставин, які передували цього щодо виконання іпотечного договору.

Ухвалою від 11.04.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання та викликом учасників справи. Залучено до участі у справі ОСОБА_3 (АДРЕСА_4) та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП».

Ухвалою від 17.04.2048 відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову.

Враховуючи те, що місцем проживання ОСОБА_3 визначено місто, яке перебуває на непідконтрольній владі України території, ухвалу від 11.04.2018 та повістку про виклик цієї особи у судове засідання розміщено на сайті судової влади.

Ухвалами від 03.05.2018, 16.08.2018, 27.09.2018 від учасників справи та інших осіб витребовувались матеріали, необхідні для розгляду справи.

Відповідач повідомив суд (а.с. 108), що оскаржуване рішення приймалося на підставі договору купівлі-продажу та відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З наданих пояснень не вбачається, що відповідач визнає своє рішення протиправним.

Третя особа (ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП») зазначила про надуманість позовних вимог. Зокрема, звертає увагу, що повідомлення-вимога, про яку згадує позивач, була направлена 07.07.2017 позивачу за адресом, що зазначений у договорі іпотеки - АДРЕСА_5 та ОСОБА_5 (поручитель по кредитному договору) за адресом АДРЕСА_6. В контексті наведеного третя особа надала копії цього повідомлення, чеку та опису вкладення. Третя особа повідомляє, що поштові відправлення повернуті у зв'язку із закінченням строку зберігання. Цим особам, як зазначає третя особа, також було надіслано повідомлення про заміну кредитора. За твердженням третьої особи позивач та ОСОБА_5 відмовились від отримання поштових відправлень. Тертя особа також зазначає, що позивач з жодних питань не звертався до товариства. Третя особа наголошує, що спірне рішення приймалось на підставі договору купівлі-продажу.

У судовому засіданні 16.08.2018 на підставі положень ст. 262 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання.

Під час розгляду учасниками справи не оспорювались та не спростовувались факти укладання вищезгаданих кредитного та іпотечного договорів, договору купівлі-продажу прийняття оскаржуваного рішення, копія якого наявна в матеріалах справи, та наслідки, що наступили у зв'язку із його прийняттям, а отже, враховуючи те, що вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, дані обставини слід вважати встановленими.

Між тим, дослідивши та оцінивши наявні матеріали справи, суд дійшов до висновку, що для цілей розгляду даної справи адміністративний суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?ю;…&?а; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?е;…&? ;». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

У даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням (неналежним виконання) на думку позивача умов цивільно-правових договорів (кредитного договору та іпотечного договору), неправомірністю, на думку позивача, відступлення права вимоги та договору купівлі продажу, стосуються питань правомірності набуття ОСОБА_6 права власності на квартиру, що впливає на майнові права позивача, який по суті оспорює позбавлення його права власності та набуття цих прав третьою особою.

Вимоги про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 фактично покликані на відновлення прав позивача в зв'язку з незаконним, на його думку, заволодінням нерухомим майном унаслідок реєстрації права власності за третьою особою на виконання цивільно-правових угод та пов'язано із намаганням відновити своє порушене право власника на це майно.

Отже, метою позову є захист права позивача на поновлення у державному реєстрі відомостей про нього, як про власника нерухомого майна. Здійснення такого захисту судом напряму залежить від вирішення питання про те, кому саме належить право власності на спірне нерухоме майно, і відповідно правомірності набуття такого права шляхом укладення договору купівлі-продажу цього майна.

Вирішення питання правомірності набуття третьою особою - ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно внаслідок укладання правочину з Банком виходить за межі компетенції суду адміністративної юрисдикції.

За таких підстав предметом судового розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення приватного нотаріуса, як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення права власності позивача на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Оскільки у цій справі існує невирішений спір про право, то подальше оспорювання правомірності набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв'язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об'єкт нерухомого майна. Такий спір, з урахуванням суб'єктного складу учасників справи, має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня 2018 року (справи № 11-96апп18 (№ 826/366/16), № 11-192апп18 (№ 815/6956/15) відповідно), від 03.07.2018 (справа № 826/27224/15), від 28.08.2018 (справа № 820/8219/15).

При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, слід заначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України (в редакції з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Таким чином, враховуючи вищенаведені висновки суду, провадження у справі підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 238, 241, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі.

Копію ухвали про закриття провадження у справі надіслати учасникам справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ч. 2 ст. 238 КАС України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена в порядку, встановленому ст.ст. 295-297 КАС України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя О.А. Кармазін