Справа № 804/4085/18
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Справа № 804/4085/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просить:
Ухвалою суду від 11.06.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) учасників справи.
09.07.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що підставою для проведення інспекційного відвідування стала інформація, надана листом Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 27.10.2017 року №65. За результатами інспекційного відвідування був складений акт перевірки №195/4.3-7, який підписаний самим ФОП ОСОБА_2 без зауважень. На підставі акта №195/4.3-7 винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу уповноваженими особами від 04.12.2017 року за порушення відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України. Позивач ФОП ОСОБА_2 помилково вважає, що адміністративні санкції відповідно до ч3 ст.41 КУпАП тотожні фінансовим санкціям за ст.265 КЗпП України.
В судове засідання сторони не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Від відповідача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до п.9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
За таких обставин та керуючись приписами ч.9 ст.205 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу по суті в порядку письмового провадження та на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказах. На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд,-
27.10.2017 року на адресу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області надійшов лист від Виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області, в якому зазначено зокрема, що за інформацією наданою співробітниками Марганецького відділення Нікопольського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 працює продавцем у кіоску "Вікторія, який належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_2 використовує найману працю з порушенням законодавства України про зайнятість населення. ФОП ОСОБА_2 грубо порушує діюче законодавство України працю та конституційні права гр.ОСОБА_3 не уклавши з вказаним працівником трудову угоду. Таким чином, просять вжити заходів реагування поданому факту в межах компетенції.
Наказом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 13.11.2017р. №472-І, головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Нікопольському регіоні ОСОБА_4 наказано з 14.11.2017 по 15.11.2017 провести інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю у ФОП ОСОБА_2
13.11.2017 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області видано направлення на проведення інспекційного відвідування №187/4.3-н, яке вручено ОСОБА_2 14.11.2017 року згідно підпису на ньому.
15.11.2017 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №195/4.3-7, щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якому зазначено про виявлені порушення вимог частини 1, 3 статті 24 КЗпП України. Згідно відмітки у акті, зауважень, заперечень у ОСОБА_2В, немає. Примірник акта перевірки на 26 сторінках отримано ФОП ОСОБА_2, що підтверджується підписом.
15.11.2017 року Головним управління Держпраці у Дніпропетровській області складено протокол №141/4.3-7 про адміністративне правопорушення.
23.11.2017 року на адресу ФОП ОСОБА_2 направлено повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (вих.№9201-15/04). Дане повідомлення отримано ФОП ОСОБА_2 28.11.2017 року про що свідчить його особистий підпис на примірнику листа.
Листом від 30.11.2017 року №299/4.3-17 Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області надіслало до Марганецького міського суду протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ч.3 ст.41 КУпАП стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 для розгляду та прийняття рішення.
Окрім того, за результатами розгляду адміністративного матеріалу, який надійшов із Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про притягнення ФОП ОСОБА_2, до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 41 КУпАП постановою Маргнецького міського суду від 10.01.2018 у справі №180/2231/17 ОСОБА_2, притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 41 КпАП України та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн.
Згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказана постанова суду набрала законної сили 25.01.2018 року.
Не погоджуючись з постановою про накладення штрафу, позивач з її оскарженням звернувся до суду з позовом.
Згідно із частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України (надалі КзпП України) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини 3 статті 24 КзпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За приписами пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (надалі Порядок), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи можуть бути накладені на підставі:
рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

За змістом пункту 10 Порядку постанова про накладення штрафу може бути оскаржена у судовому порядку.

Також частиною 3 статті 41 Кодексу України по адміністративні правопорушення передбачено, що фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно із частиною 1 статті 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частинами першою - четвертою та сьомою статті 41 цього Кодексу.

Таким чином частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України і частиною 3 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачена відповідальність для фізичних осіб підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Як зазначалось вище, постановою Марганецького міського суду від 10.01.2018 у справі №180/2231/17, що набрала законної сили 25.01.2018, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 41 КпАП України та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 виконувала роботу, пов'язану з торгівлею, що відповідало трудовим функціям продавця в магазині ФОП ОСОБА_2 без укладання трудового договору. За таких обставин судом притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.3 ст. 41 КпАП України, а саме фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Постановою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 04.12.2017 №195/4.3-7/938 накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 штраф у розмірі 96000,00 за порушення вимог ст. 24 КЗпП України в частині допущення працівника до роботи без укладення трудового договору.

З вказаної постанови слідує, що позивач використовував працю найманого працівника ОСОБА_3 без оформлення трудових відносин.

Отже, як оскарженою постановою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 04.12.20177 так і постановою Марганецького міського суду від 10.01.2018р. позивача притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу за допущення працівника ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За змістом статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Згідно із Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Україною ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9 листопада 1995 року, Перший протокол, протоколи N 4 і N 7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи N 2 і N 11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Положення попереднього пункту не перешкоджають відновленню провадження у справі згідно із законом та кримінальною процедурою відповідної держави за наявності нових або нововиявлених фактів чи в разі виявлення суттєвих недоліків у попередньому судовому розгляді, які могли вплинути на результати розгляду справи.

Жодних відступів від положень цієї статті не допускається на підставі статті 15 Конвенції.

У рішенні від 10 лютого 2015 року у справі Остерлунд проти Фінляндії (заява № 53197/13) Європейський суд з прав людини наголосив, що правова характеристика процедури відповідно до національного законодавства не може бути єдиним критерієм для визначення відповідності принципу не бути притягненим до суду або покараним двічі відповідно до Статті 4 § 1 Протоколу № 7. Інакше, застосування цього положення залишиться на розсуд Договірних Держав, що може призвести до наслідків, несумісних з завданням та метою Конвенції (для прикладу див. Сторбратен проти Норвегії № 12277/04, ЄСПЛ 2007 (витяги), з подальшими посиланнями). Поняття кримінальна процедура в тексті Статті 4 Протоколу № 7 має тлумачитися в контексті загальних принципів відповідних слів кримінальне обвинувачення та покарання в Статтях 6 та 7 Конвенції відповідно (див. Хаарвіг проти Норвегії № 11187/05 від 11 грудня 2007 року; Росенкіст проти ОСОБА_3 № 60619/00 від 14 вересня 2004 року; Менессон проти ОСОБА_3 № 41265/98 від 8 квітня 2003 року; Гьоктан проти ОСОБА_5 №33402/96, § 48, ЄСПЛ 2002- V; Маліг проти ОСОБА_5 від 23 вересня 1998 року, § 35, Збірка судових рішень та постанов 1998-VII; та Нільссон проти ОСОБА_3 №73661/01, ЄСПЛ 2005-XIII) .

Усталена судова практика Суду виділяє три критерії широко відомі як ОСОБА_6 (див. ОСОБА_6 та інші проти Нідерландів від 8 червня 1976, ОСОБА_7 А № 22), які використовуються для визнання або невизнання обвинувачення кримінальним. Перший критерій: правова класифікація правопорушення відповідно до національного законодавства. Другий сама суть правопорушення, та третій ступінь тяжкості покарання, що може бути застосоване до особи. Другий та третій критерії є альтернативними, а не обов'язково кумулятивними. Однак це не виключає кумулятивний підхід в ситуації, коли окремий аналіз кожного критерію не дозволяє досягнути остаточного висновку щодо існування кримінального правопорушення (див. Джуссіла проти Фінляндії [GC] 39665/98 та 40086/98, §§ 82-86, ЄСПЛ 2003-X).

У вищезгаданій справі "Джуссіла проти Фінляндії" суд прийняв позицію, що податкові донарахування мають ознаки кримінального правопорушення в розумінні Статті 6 Конвенції. Суд визнав, що стосовно першого критерію очевидним є факт, що податкові донарахування класифікувались не як кримінальні, а як частина фіскального режиму. Однак таке визначення не було вирішальним, важливішим був другий критерій. Суд звернув увагу, що податкові донарахування були накладені на платника податку відповідно до загальних положень, що застосовуються до платників податків взагалі. Крім того, відповідно до законодавства Фінляндії, податкові донарахування були спрямовані не на грошову компенсацію шкоди, а на покарання для запобігання здійснення повторного правопорушення. Отже, донарахування були накладені відповідно до правила, спрямованого на попередження та покарання. Таким чином, Суд вирішив, що це є ознаками кримінального характеру правопорушення. Що стосується третього критерію ОСОБА_6, то незначний характер штрафу не виключає справу з-під дії Статті 6. Тому Стаття 6 застосовується відповідно до її положення щодо кримінальних правопорушень незалежно від незначного характеру податкового донарахування (див. Джуссіла проти Фінляндії [GC], §§ 37-38). Відповідно, процедури, що стосуються податкових донарахувань, є кримінальними і для цілей Статті 4 Протоколу № 7 //пункти 36, 37, 38 рішення ЄСПЛ у справі Остерлунд проти Фінляндії /.

ОСОБА_6 для визначення обвинувачення кримінальним застосовано ЄСПЛ і в інших справах, зокрема, "Юссіла проти Фінляндії", "Озтюрк проти Німеччини", "ОСОБА_7 проти Росії", "Лутц проти Німеччини" та ін.

Таким чином практика ЄСПЛ свідчить, що поняття "кримінального обвинувачення" в контексті статті 4 Протоколу № 7, як і ч. 1 ст. 6 Конвенції, має "автономне" значення, тому національне законодавство не є вирішальним при визначенні того, чи пов'язано обвинувачення з "кримінальним правопорушенням".

Враховуючи практику ЄСПЛ щодо оцінки правопорушення як кримінального із використанням "критеріїв ОСОБА_6", суд зазначає, що норми абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП, якими передбачено накладення на фізичну особу-підприємця штрафу за фактичний допуск працівника без оформлення трудового договору (контракту), відповідно до національного законодавства не відносяться до кримінального переслідування, однак це не має вирішального значення, оскільки важливішими за "тестом ОСОБА_6" є другий та третій критерій.

Суд зауважує, що норми абз. 2 ч. 2 ст.265 КЗпП України та ч. 3 ст.41 КУпАП є нормами загального характеру, які поширюються на невизначене коло осіб, та які не спрямовані на грошову компенсацію шкоди, натомість застосовуються з метою покарання та попередження нових порушень, при цьому передбачають покарання особи у вигляді штрафу у досить значному розмірі для фізичної особи, тому їх можливо розглядати як кримінальне переслідування у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ.

Слід також зазначити, що у рішенні від 15 травня 2008 року у справі "Надточій проти України" (заява № 7460/03) Європейський суд з прав людини надав оцінку національному законодавству на предмет визначення кримінального провадження. Суд зазначив, що Уряд визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення, проте заперечував проти того, що Митний кодекс має аналогічний характер. Суд визнав, що не вбачає істотної різниці між Кодексом про адміністративні правопорушення, який, на думку Уряду, має карний кримінально-правовий характер, та розділом VIII Митного кодексу, який стосується окремих видів митних правопорушень, які також можна визначити як адміністративні правопорушення.

Відносно питання визначення того, чи правопорушення, в яких обвинувачувався заявник, були однаковими, ЄСПЛ у справі "ОСОБА_7 проти Росії" надав уніфіковане тлумачення поняттю однакові правопорушення для цілей Статті 4 Протоколу № 7. Суд прийняв позицію, що Стаття 4 Протоколу № 7 має розумітися як така, що забороняє переслідування або судовий розгляд щодо другого правопорушення, якщо воно виникло з ідентичних фактів або фактів, які по суті були однаковими.

Відповідні посилання на рішення у справі "ОСОБА_7 проти Росії" наявні і у рішенні ЄСПЛ у справі "Остерлунд проти Фінляндії".

У даній справі диспозиції абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні: "фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)", які не мають жодної відмінності, а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні. Суб'єкти відповідальності, як за абз. 2 ч. 2 ст.265 КЗпП, так і за ч.3 ст.41 КУпАП повністю співпадають, оскільки в обох випадках до відповідальності притягається фізична особа-підприємець. Також у санкціях наведених статей передбачений один й той самий вид стягнення - штраф у грошовій формі.

Таким чином правопорушення, за вчинення яких передбачена відповідальність абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП та ч.3 ст.41 КУпАП, є однаковими.

ЄСПЛ у справі Остерлунд проти Фінляндії наголошено, що метою Статті 4 Протоколу № 7 є заборонити повторність кримінального провадження, по якому вже було прийнято остаточне рішення (див. "ОСОБА_5 проти Австрії", № 37950/97, § 22, 29 травень 2001 р., "Градінгер проти Австрії", 23 жовтня 1995 року, § 53, ОСОБА_7 A № 328-C; та вищезгадана справа "ОСОБА_7 проти Росії" [GC], § 107). Відповідно до Пояснювальної записки до Протоколу № 7, яка посилається на Європейську конвенцію про міжнародну дійсність кримінальних вироків, рішення є остаточним, якщо, відповідно до традиційного розуміння, воно набуло статусу res judicata. Це той випадок, коли воно не підлягає зміні або перегляду, тобто сторонам більше не доступні жодні звичайні засоби юридичного захисту або коли сторони вже скористались всіма такими засобами, або коли закінчився термін оскарження і при цьому сторони не скористались такими засобами. Такий підхід добре закріплений в судовій практиці Суду (див., наприклад, "Нікітін проти Росії", № 50178/99, § 37, ЄСПЛ 2004-VIII; та "Горсіяг проти Румунії" (dec.), № 70982/01, від 15 березня 2005 р.) /пункт 42 рішення/.

При цьому у вказаній справі ЄСПЛ зауважено, що стаття 4 Протоколу № 7 чітко забороняє ведення послідовних проваджень, якщо по першій серії проваджень вже було прийнято остаточне рішення на момент коли друга серія проваджень лише відкривалась (див. "ОСОБА_7 проти Росії" [GC]). Що стосується паралельних проваджень Стаття 4 Протоколу № 7 не забороняє одночасне ведення кількох серій проваджень. В такій ситуації не можна сказати, що заявник переслідувався кілька разів за правопорушення, за яке він вже був виправданий або засуджений (див."Гарауді проти ОСОБА_5" (dec.), № 65831/01, ЄСПЛ 2003-IX (витяги). З точки зору Конвенції не є проблемною також ситуація, коли під час двох паралельних серій проваджень друга серія проваджень припиняється після того, як по першій серії було прийнято остаточне рішення (див. "Зігарелла проти Італії" (dec.), №48154/99, ЄСПЛ 2002-IX (витяги)). Але Суд вважає порушенням, якщо в такій ситуації друга серія проваджень не припиняється (див. "Томасовіч проти Хорватії", § 31; "Мусліха проти Боснії та Герцеговини" №32042/11,§ 37, від 14 січня 2014 р.; "Нюкянен проти Фінляндії" № 11828/11, § 52, від 20 травня 2014 р.; "Глантц проти Фінляндії" № 37394/11, § 62, від 20 травня 2014 р.).

З огляду на вище викладене, та враховуючи той факт, що на час винесення постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 04.12.2017 року №195/4.3-7/938 (перша серія проваджень), рішення Марганецького міського суду, яким визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого частиною 3 статті 41 КУпАП України та притягненого до відповідальності у вигляді штрафу (друга серія проваджень) прийнято не було, тому обгрунтування позовних вимог щодо неможливості повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення є безпідставним, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Через відсутність підстав для задоволення позову судові витрати стягненню не підлягають.

Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 73-74, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1