Справа № 1540/4761/18
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4761/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області про зобовязання нарахувати та виплатити належні виплати до заробітної плати та грошової винагороди,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області, у якому позивачка просить:

Зобовязати Ренійську районну Державну адміністрацію Одеської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 161842,00 грн. належних виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно Постанови КМУ від 24.02.2003 року № 2012.

Стягнути з Ренійської районної Державної адміністрації Одеської області на користь ОСОБА_1 161842,00 грн. належних працівникові виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно Постанови КМУ від 24.02.2003 року № 212.

Зобовязати Ренійську районну Державну адміністрацію Одеської області, під час звільнення ОСОБА_1 від займаної посади присвоїти черговий 10 ранг державного службовця.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

11.10.2018 року за вх..№30247/18 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

16.10.2018 року за вх.№ ЕП/5780/18 від позивача надійшла відповідь на відзив без додатків засобами електронного звязку.

18.10.2018 року за вх..№30967/18 від позивача засобами поштового звязку надійшла відповідь на відзив з додатками.

18.10.2018 року за вх..№30913/18 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності у порядку письмового провадження.

Розгляд справи призначено на 18.10.2018 року.

В обґрунтування позову та у відповіді на відзив позивач зазначає, що вона проходила державну службу в Ренійській районній державній адміністрації у період з 1995 року по 2007 рік на наступних посадах: заступник начальника райфінвідділу, виконуючий обовязки завідувача районним фінансовим відділом, завідувач районним фінансовим відділом, керівник фінансового управління Ренійської районної державної адміністрації. У 2006 році до неї протиправно було застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді догани, у звязку із чим її було позбавлено грошової винагороди, премії та надбавки за високі досягнення у праці. Правомірність застосованих до позивачки доган вона оскаржила у судовому порядку, а тому вважає, що має право на частину належних їй виплат, невиплата яких була повязана із дисциплінарними стягненнями. В діях відповідача вона вбачає порушення ст..46 Конституції України, положень ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року та Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обовязків, затвердженого Постановою КМУ №212 від 24.12.2003 року (далі Порядок). У звязку із цим, просила позов задовольнити в повному обсязі.

11.10.2018 року за вх..№30247/18 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Згідно зазначеного відзиву, відповідач вважає позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що згідно чинного на момент оскаржуваних правовідносин законодавства питання щодо виплати надбавок, премій та винагород носило диспозитивний характер, надавалось працівникам за рішенням органу, в якому особа проходила державну службу, з урахуванням виділеного цільового бюджету за умови належного виконання посадовою особою своїх обовязків. Крім того, представник відповідача наголошує, що частина виплат, яку просить стягнути позивач, вже була виплачена згідно установленої Порядком процедури та періодичності. За таких обставин, просив відмовити у задоволенні позову.

У судове засідання 18.10.2018 року сторони не зявились, про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином та завчасно, про що у матеріалах справи наявні докази такого сповіщення (а.с. 69-70). 18.10.2018 року за вх..№30913/18 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності у порядку письмового провадження. Від відповідача жодних клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило.

Згідно ч.1 ст.205 КАСУ неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1. ч.1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області Одеському окружному адміністративному суду.

Згідно ч.2 ст..233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно правової позиції ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

За таких обставин суд вважає, що строк звернення до суду позивачем не порушено.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачка проходила державну службу в Ренійській районній державній адміністрації у період з 1995 року по 2007 рік. Під час проходження позивачкою державної служби в Ренійській районній державній адміністрації листом від 20.04.2006 року за вих..№07-01/805 Ренійська РДА просила начальника головного фінансового управління ОСОБА_2 встановити надбавку відповідно до постанови КМУ від 09.03.2006 року №268 ОСОБА_1 у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років (а.с.95).

Наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №95 від 03.05.2006 року ОСОБА_1 була встановлена надбавка за високі досягнення у праці у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років (а.с.96).

Згідно протоколу №6 засідання колегії Ренійської районної державної адміністрації 03.07.2018 року було заслуховано доповідь ОСОБА_3 про стан погашення заборгованості із виплати заробітної плати в Ренійському районі. За результатами слухання було прийнято рішення порушити перед Головним фінансовим управлінням облдержадміністрації питання щодо відповідності займаній посаді ОСОБА_1 (а.с.92).

Наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №161 від 28.07.2006 року ОСОБА_1 було позбавлено надбавки за високі досягення у праці (а.с. 43).

Крім того, Наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №170 від 04.08.2006 року було прийнято рішення підготувати клопотання Голові Ренійської районної державної адміністрації щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та оголошення їй догани (а.с. 45).

Згідно розпоряджень голови Ренійської районної державної адміністрації №89/К від 08.11.2006 року та №92/К від 13.11.2006 року позивачці було оголошено догану.

Згідно наявної у матеріалах справи Постанови Ренійського районного суду Одеської області від 26.12.2012 року та Ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2014 року, які набрали законної сили, вищезазначені розпорядження були скасовані.

10.03.2018 року позивачка звернулась до Ренійської районної державної адміністрації із заявою про нарахування та виплату належних працівнику сум (а.с.21-24).

Листом від 20.03.2018 року за вих..№Ч-70 відповідач порадив для вирішення питання про отримання вказаної у заяві суми звернутись до суду, що позивачем і було здійснено.

Правові відносини, що склались у 2006 році стосовно здійснення виплат, регулюються Конституцією України, ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року, ЗУ «Про оплату праці», Порядком обчислення середньої місячної заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року та Порядком видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обовязків, затвердженого Постановою КМУ №212 від 24.12.2003 року.

Так, згідно ст..19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.. 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Ст.. 33 ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року визначено, що державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст..52 ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015 року надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Розмір надбавки за ранг державного службовця визначається Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби.

Аналізуючи норми чинного ЗУ «Про державну службу» суд зауважує, що він не надає жодних інших можливостей отримання додаткових виплат, ніж ті, що були встановлені ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року. Більш того, чинний закон не встановлює і більш мяких умов та підстав отримання грошових виплат, у звязку із чим суд вважає положення даних законів ідентичними в розрізі застосування до даних правовідносин ті такими, що не надають прав позивачеві на отримання додаткових грошових виплат.

Пунктом 1 Порядком видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обовязків, затвердженого Постановою КМУ №212 від 24.12.2003 року (далі Порядок) встановлено, що грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків (далі - грошова винагорода) видається особам, які пропрацювали безперервно на посадах державних службовців в одному або кількох органах державної влади не менше ніж 10 років.

Згідно п.2 Порядку грошова винагорода видається один раз на п'ять років за умови зразкового виконання посадових обов'язків та відсутності порушень трудової дисципліни з урахуванням щорічної оцінки виконання державним службовцем покладених на нього завдань та обов'язків.

Пунктом 3 Порядку зазначається, що грошова винагорода видається у таких розмірах: від 10 до 15 років роботи - одна середньомісячна заробітна плата; від 15 до 20 років - дві, від 20 до 25 років - три, від 25 до 30 років - чотири, від 30 років і більше - п'ять, у межах асигнувань на оплату праці, передбачених у державному бюджеті для відповідних органів державної влади.

Ст..27 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно положень Порядку обчислення середньої місячної заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Позивачем у адміністративному позові здійснені розрахунки щодо сум, які підлягають сплаті (а.с. 5-7). У своїх розрахунках, як зазначає позивачка, вона посилається на положення Порядку №212, та у результаті отримує 161842 грн.

Суд зазначає, що Порядок видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обовязків, затвердженого Постановою КМУ №212 від 24.12.2003 року, втратив чинність 23.07.2014 року на підставі Постанови КМУ №246 від 09.07.2014 року «Про визнання такими, що втратили чинність, постанов Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 р. № 212 і від 2 жовтня 2003 р. № 1563». Проте, незважаючи на це, позивачкою саме цей Порядок застосовується під час здійснення розрахунків. Цей же Порядок було застосовано позивачем і при подачі заяви від 10.03.2018 року до відповідача.

Більш того, навіть якщо припустити допустимість застосування даного Порядку, з нього не вбачається жодних вказівок щодо проведення всього розрахунку позивачки.

Аналізуючи наданий позивачкою розрахунок, суд вказує, що вирахування середньомісячної заробітної плати було здійснено на основі даних про заробітну плату за 2006 рік. Проте, Порядком №100 передбачено або вирахування середньомісячної заробітної плати на основі заробітної плати за останні 12 місяців, що передували обставинам, стосовно яких вираховується середньомісячна заробітна плата, або за 2 останні місяці. Нормативного обґрунтування щодо здійснення розрахунку позивачкою до суду не надано.

Суд наголошує, що правильне застосування порядків вирахування основних показників при розрахунку належних виплат є ключовим моментом в дотриманні законодавства про оплату праці. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 14.09.2016 року у справі №6-419цс16. Так, судом зазначається, що положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат.

Саме про таке застосування положень частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку зазначено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2011 року (справа № 6-87цс11), 16 грудня 2015 року (справа № 6-648цс15).

Правильне застосування вищевказаних норм, на думку суду, є гарантією недопущення порушення норм матеріального права при вирішенні спорів.

Суд зазначає, що позивачкою серед всіх розрахунків у п.2.4 (а.с. 6) дійсно проведено вирахування суми грошової винагороди, проте проведена вона на основі невірно визначеної середньомісячної заробітної плати.

Більш того, відповідачем у відзиві наголошується, що грошова винагорода була виплачена позивачці, що підтверджується копією Розпорядження Голови Ренійської районної державної адміністрації №200/К від 26.11.2004 року «Про видачу грошової винагороди ОСОБА_1С.» (а.с.42). Зі змісту розпорядження вбачається, що така грошова винагорода видана на підставі Порядку №212.

Згідно п.2 Порядку №212 грошова винагорода видається один раз на п'ять років за умови зразкового виконання посадових обов'язків та відсутності порушень трудової дисципліни з урахуванням щорічної оцінки виконання державним службовцем покладених на нього завдань та обов'язків.

Оскільки з моменту останньої виплати грошової допомоги (листопад 2004) до 2006 року пройшло менше 5 років, то у відповідача були відсутні підстави для видачі такої винагороди.

Таким чином, стягнення належних виплат працівнику в частині грошової винагороди, на думку суду, є необґрунтованим та безпідставним.

Аналізуючи розрахунок належних виплат працівнику, здійснений позивачкою, в частині надбавки за високі досягнення у праці, суд зазначає наступне.

Ст.. 33 ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року визначено, що державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Суд наголошує на тому, що такі виплати саме можуть здійснюватись, а не обовязково мають здійснюватись. Перелічені види надбавок передбачають заохочувальну мету до виконання посадових обовязків особи, а тому відповідні органи державної влади на власний розсуд здійснюють їй встановлення. Тобто, їх встановлення є повноваженням того органу, в якому особа проходить державну службу, а не суду.

Аналогічна позиція висвітлена в практиці Верховного Суду України. Так, Постановою ВСУ від 14.03.2017 року у справі №800/323/16 суд зазначив, що з огляду на положення Конституції України та КАС щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Крім цього, позбавлення надбавки за високі досягнення у праці було здійснено на основі Наказу Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №161 від 28.07.2006 року, а не рішення Ренійської РДА. У звязку із цим суд вбачає неможливим навіть можливе застосування правових наслідків до органу, який не позбавляв позивача таких виплат. При цьому, позивачем не надано будь-яких доказів щодо скасування відповідного наказу Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №161 від 28.07.2006.

Таким чином, суд дійшов висновку, що стягнення належних виплат працівнику в частині надбавки за високі досягнення у праці, на думку суду, є необґрунтованим та безпідставним.

В іншій частині здійснення розрахунку позивачкою не надано жодних обґрунтувань з посиланням на норми чинного законодавства стосовно способу такого вирахування, тому суд вважає їх безпідставними, необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню.

Серед іншого, позивачкою заявлено позовну вимогу щодо зобовязання Ренійської районної державної адміністрації Одеської області під час звільнення ОСОБА_1 від займаної посади присвоїти черговий 10 ранг державного службовця.

Згідно ст..26 ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року за сумлінну працю державному службовцю при виході на пенсію може бути присвоєно черговий ранг поза межами відповідної категорії посад.

Крім того, надання чергового рангу при виході на пенсію є повноваженням органу, в якому особа проходить державну службу. Також, відсутні докази того, що підставою ненадання чергового рангу є саме застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани.

Як вже зазначалося вище, суд не може замість органу, в якому особа проходить державну службу, вирішувати питання щодо, в тому числі, присвоєння чергового рангу службовій особі. У разі виявлення порушень суд дійсно може, з метою дотримання прав і свобод фізичних та юридичних осіб, з урахуванням приписів процесуального законодавства розглядати такі питання та надавати свої висновки.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у Справі «Довженко проти України»

(Заява № 36650/03) від 12.01.2012 року зазначив, що таке втручання суперечитиме статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не здійснюється «відповідно до закону», не переслідує одну або більше легітимних цілей, зазначених у пункті 2, і, крім того, є «необхідним у демократичному суспільстві» для їх досягнення. Вираз «відповідно до закону» вимагає не лише дотримання національного законодавства, але також стосується якості такого законодавства. У національному законодавстві повинно бути з достатньою чіткістю визначено межі та спосіб здійснення відповідних дискреційних повноважень державних органів з метою забезпечення особам мінімального рівня захисту, на який вони мають право в умовах верховенства права в демократичному суспільстві (див. рішення від 12 березня 2009 року у справі «ОСОБА_4 проти України» (Sergey Volosyuk v. Ukraine), заява № 1291/03, пп. 81 і 82)

На думку суду, в рамках даного провадження, з урахуванням принципу офіційного зясування обставин, встановленого п.4 ч.3 ст.2 КАС України, втручання суду у діяльність Ренійської районної державної адміністрації не буде здійснюватись «відповідно до закону», що є порушенням не лише національного, а й міжнародного законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що позов в частині присвоєння чергового рангу не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що позивачем не надано жодних обґрунтованих доводів на підтвердження власної правової позиції, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесені судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місцезнаходження: 68800, Одеська область, м. Рені, вул. 25-ій Чапаєвської дивізії, д. 81; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області (місцезнаходження: 68800, Одеська область, м. Рені, вул. Вознесенська, 139; ) про зобовязання нарахувати та виплатити належні виплати до заробітної плати та грошової винагороди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.10.2018 р.

Суддя О.М. Тарасишина

.