Справа № 826/5988/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 серпня 2018 року №826/5988/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Костенка Д.А. та Донця В.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства оборони України
про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), в якому просив (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14.07.2017 року):

- визнати протиправною відмову керівництва Міністерства оборони України, викладену у листі від 03.04.2017 року № 226/2740, щодо забезпечення збереження ОСОБА_1 місця роботи, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділу Міністерства оборони України;

- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та проводити виплати ОСОБА_1 середнього заробітку, виходячи з посади, яку він обіймав до вступу на військову службу в умовах особливого періоду, з дати його звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.05.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/5988/17 та призначено у справі попереднє судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що підписання контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію передбачає збереження місця роботи, посади за звільненим працівником та середнього заробітку, отриманого на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності, відтак, така відмова керівництва відповідача щодо забезпечення вказаної гарантії позивачу є протиправною.

Крім того, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій останній просив визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити даний строк, у зв`язку з умовами пов`язаними з воєнною обстановкою на території України та неможливістю своєчасно вирішити спірне питання з відповідачем.

За результатами розгляду вказаної заяви, враховуючи вищеописані аргументи, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, а тому задовольняє вказану заяву позивача відповідно до частини 1 статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у редакції, яка діяла станом момент вчинення відповідної процесуальної дії.

У своїх запереченнях проти позову представник відповідача стверджує, що станом на момент укладення з позивачем контракту від 24.03.2016 року мобілізація в Україні закінчилася, нове рішення про проведення мобілізації або про введення воєнного стану не було оголошено, а тому підстави для застосування щодо позивача гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, відсутні.

29.06.2017 року представником відповідача у судовому засіданні подано клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, в якому судом відмовлено у судовому засіданні 11.10.2017 року.

14.07.2017 року від представника позивача через канцелярію суду подано заяву про уточнення позовних вимог адміністративного позову, в якій судом задоволено у судовому засіданні 24.07.2017 року.

24.07.2017 року представником відповідача у судовому засіданні надано заперечення на адміністративний позов та документи, які мають значення для справи, які прийнято судом до справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2017 року закінчено підготовче провадження в адміністративній справі №826/5988/17 та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 11.10.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову повністю з мотивів, що наведені у письмових запереченнях на адміністративний позов. Крім того, представниками відповідача подано заперечення на уточнення позовних вимог адміністративного позову, які прийнято судом.

При цьому, від представника позивача та представників відповідача подано клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів, яке прийнято судом.

Згідно ч. 4 ст. 122 КАС України (у редакції, яка діяла станом на момент вчинення відповідної процесуальної дії), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 122 КАС України, беручи до уваги, що особами, які беруть участь у справі подано клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів, в судовому засіданні 11.10.2017 суд ухвалив перейти до розгляду справи у письмовому провадженні.

20.10.2017 року від представника відповідача через канцелярію суду подано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, яке прийнято судом 20.10.2017 року.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з 29.10.2010 року позивач працював на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділу Міністерства оборони України, з якої його звільнено 28.03.2016 року відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі наказу від 25.03.2016 року № 57 (Т.1, арк. 26).

З витягу наказу о.п. Заступника Міністра оборони України керівника апарату (по особовому складу державних службовців) від 25.03.2016 року № 57 вбачається, що підставою для видання наказу про звільнення 28.03.2016 року ОСОБА_1 з роботи відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу слугували заява ОСОБА_1 та витяг із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.03.2016 року № 248 (Т.1, арк. 27).

Наказом Міністра оборони України від 24.03.2016 року № 248, відповідно до статей 20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з полковником запасу ОСОБА_1 вирішено укласти контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та прийняти його на військову службу за контрактом на посаду старшого офіцеру відділу напрямків центру напрямків об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, ВОС-0201002 (Т.1, арк. 25).

На виконання вказаного наказу між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 24.03.2016 року укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (Т.1, арк. 28-29).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.03.2016 року № 68, полковника ОСОБА_1 року призначено на посаду старшого офіцера відділу напрямків центру Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України (Т. 1, арк. 13).

23.03.2017 року позивач звернувся до директора департаменту кадрової політики Міністерства оборони України із заявою, в якій зазначив про неправильно зазначені Міністерством оборони України підстави для його звільнення, оскільки фактично такими підставами повинні бути зазначені у статті 119 КЗпП України та статті 39 Законі України «Про військовий обов`язок та військову службу», а не пункті 3 статті 36 КЗпП України, що зумовлює виникнення у Міністерства оборони України відповідного обов`язку щодо збереження за позивачем його робочого місця, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку (Т.1, арк. 30).

Листом від 03.04.2017 року № 226/2740 департамент кадрової політики Міністерства оборони України позивачу відмовив у задоволенні його заяви з огляду на те, що позивач у своїй заяві про звільнення просив звільнити його саме на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, крім того, станом на час звільнення позивача мобілізація не проводилася, воєнний стан не вводився, а тому відповідно до статті 119 КЗпП України підстав для збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку у зв`язку з прийняттям на військову службу відсутні. Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 року, внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України та передбачено збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за працівником, прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, набрав чинності лише 07.01.2017 року та не має зворотної дії в часі (Т.1, арк. 31).

Відповідно до довідки департаменту фінансів Міністерства оборони України від 02.08.2017 року № 248/3/8/1020д середня заробітна плата позивача, головного спеціаліста Мобілізаційного відділу Міністерства оборони України, звільненого з роботи 28.03.2016 року, складає 7 464,53 грн. (Т.1, арк. 96).

Враховуючи вищеописані аргументи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та порушення прав позивача з боку відповідача, що підтверджується нижчевикладеним.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст. 17, 19, 55 Конституції України, Кодексом законів про працю від 10.12.1971 № 322-VIII (далі КЗпП), Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Указом Президента України від 25.03.2016 року № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01.03.2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», роз`ясненням Державної інспекції України з питань праці від 17.06.2014 року «Мобілізованих мають поновити на роботі», у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У силу зазначених вище приписів позивач звернувся з позовом до суду для оскарження дій органів державної влади, а саме: Міністерства оборони України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

До видів військової служби, поміж іншого, віднесено: військову служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу (частина 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Відповідно до частини 2 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракти укладалися з особами офіцерського складу, які призначені на посади, на строк проходження військової служби до 5 років.

Згідно з абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, 24.03.2016 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (Т.1, арк. 28-29).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України призов або вступ працівника на військову службу є підставою припинення трудового договору, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Так, з 29.10.2010 року позивач працював на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділу Міністерства оборони України, з якої його звільнено 28.03.2016 року відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі наказу від 25.03.2016 року № 57 (Т.1, арк. 26).

У силу частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до частини 1, 2 та 3 статті 119 КЗпП на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, 23.03.2017 року позивач звернувся з листом до директора департаменту кадрової політики Міністерства оборони України із заявою, в якій зазначив про неправильно зазначені Міністерством оборони України підстави для його звільнення, оскільки фактично такими підставами повинні були бути зазначені у статті 119 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а не пункт 3 статті 36 КЗпП України, що зумовлює виникнення у Міністерства оборони України відповідного обов`язку щодо збереження за позивачем його робочого місця, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку (Т.1, арк. 30).

Однак, листом від 03.04.2017 року № 226/2740 департамент кадрової політики Міністерства оборони України позивачу відмовив у задоволенні його заяви з огляду на те, що позивач у своїй заяві про звільнення просив звільнити його саме на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, крім того, станом на час звільнення позивача мобілізація не проводилася, воєнний стан не вводився, а тому відповідно до статті 119 КЗпП України підстав для збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку у зв`язку з прийняттям на військову службу відсутні (Т.1, арк. 31).

Відмовляючи позивачу в задоволенні його звернення щодо застосування до нього гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України, відповідач виходив з того, що на час укладення згаданого контракту мобілізацію в Україні було завершено, у 2016 році мобілізація не проводилася, особливий стан не запроваджений, воєнний стан не оголошений, позивач не був прийнятий на військову службу за контрактом у зв`язку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Однак суд не погоджується з доводами відповідача стосовно того, що станом на час укладення контракту про проходження військової служби від 24.03.2016 року між позивачем та Міністерством оборони України така умова проходження військової служби як особливий період не діяла, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні діє з 18.03.2014 року, моменту оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Указ Президента України від 25.03.2016 року № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у березні - квітні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації.

Більше того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01.03.2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Враховуючи зазначене, а також те, що 25.03.2016 року позивач прийнятий на військову службу за строковим контрактом для осіб офіцерського складу до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, закон гарантує йому збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в Міністерстві оборони України, в якому він працював на час вступу на військову службу.

Аналогічна позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, що міститься в постанові від 26.06.2018 року у справі № 522/24225/16-ц.

Відтак, суд вважає, що відповідачем безпідставно застосовано при звільненні позивача пункт 3 статті 36 КЗпП України, тоді як відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статті 119 КЗпП України позивач підлягає не звільненню з роботи, а звільненню від роботи зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, а тому наведене дає підстави суду дійти висновку про протиправне звільнення позивача з роботи та незастосування щодо нього гарантій, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною викладену в листі департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 03.04.2017 року № 226/2740 відмову Міністерства оборони України щодо збереження ОСОБА_1 місця роботи, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділу Міністерства оборони України, суд зазначає наступне.

Зі змісту запиту позивача вбачається фактичне звернення останнього до відповідача щодо скасування наказу про його звільнення від 25.03.2016 року № 57 в частині його звільнення на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України та вирішення питання щодо звільнення від роботи у зв`язку з укладенням контракту про проходження військової служби від 24.03.2016 року між позивачем та Міністерством оборони України до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. При цьому, позивач просить проінформувати його про можливість вирішення вказаного питання (Т.1, арк. 30).

У свою чергу, листом від 03.04.2017 року №226/2740 посадова особа департаменту кадрової політики Міністерства оборони України надала відповідь позивачу на його запит, яка носить інформаційний характер та є юридичним роз`ясненням.

Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для визнання протиправною викладену у вказаному листі департаменту кадрової політики Міністерства оборони України відмову Міністерства оборони України позивачеві, оскільки не несе правових наслідків для останнього, а відтак, у задоволені даної позовної вимоги суд відмовляє.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та зобов`язати відповідача вчинити дії щодо внесення змін до наказу о.п. Заступника Міністра оборони України - керівника Міністерства оборони України керівника апарату (по особовому складу державних службовців) від 25.03.2016 року № 57 в частині звільненні ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків з 25.03.2016 року до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділу Міністерства оборони України.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач має право на нарахування та виплату йому середнього заробітку, виходячи з посади, яку він обіймав до вступу на військову службу в умовах особливого періоду, з дати його звільнення до моменту повернення позивача на таку посаду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений від сплати судового збору, а тому питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (, адреса: 03168, м.Київ, пр.Повітрофлотський, 6) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з посади, яку він обіймав до вступу на військову службу в умовах особливого періоду.

3. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

4. Вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Міністерство оборони України вчинити дії щодо внесення змін до наказу о.п. Заступника Міністра оборони України - керівника Міністерства оборони України керівника апарату (по особовому складу державних службовців) від 25.03.2016 року № 57 в частині звільненні ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків з 25.03.2016 року до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділу Міністерства оборони України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді Д.А. Костенко

В.А. Донець