Справа № 0840/2840/18
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 вересня 2018 року Справа № 0840/2840/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (69068, АДРЕСА_1 )

до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69068, м. Запоріжжя, вул. Карпенка - Карого, 25-А, )

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років листом від 10 січня 2018 року №34;

- зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 28 грудня 2017 року;

- зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи;

- зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя після призначення пенсії невідкладно видати ОСОБА_1 пенсійне посвідчення;

- зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя здійснити виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи, з період з 28 грудня 2017 року, а в подальшому довічно здійснювати належні ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Ухвалою судді від 19 липня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін та призначено судове засідання на 01 серпня 2018 року.

Ухвалою суду від 01 серпня 2018 року розгляд справи відкладено до 11 вересня 2018 року у звязку з необхідність належного повідомлення відповідача про дату час та розгляд справи.

За вимогами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Таким чином останній день розгляду справи є 16 вересня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 грудня 2018 звернувся до відповідача з документами для призначення пенсії за вислугу років, оскільки має таке право відповідно Закону України «Про прокуратуру».

10 січня 2018 року відповідачем надано відповідь, якою відмовлено в призначенні пенсії. Зазначає, що має стаж на посадах прокурорів 11 років 01 місяць 19 днів, та загальний стаж роботи на дату звернення до управління складає 20 років 3 місяці 17 днів. Отже позивач вважає, що є всі законні підстави для призначення пенсії за вислугу років. Просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

01 серпня 2018 року від відповідача надійшов відзив, в обґрунтування якого послався на те, що у заявника на день звернення 28 грудня 2017 року відсутній необхідний, передбаченою статтею 86 Закону України «Про прокурату» вислугу років 23 роки 6 місяці (наявна 20 роки 3 місяці 17 днів), стаж за вислугу років складає 13 років 0 місяців 23 дні, з яких стаж роботи на посадах прокурорів складає 11 років 1 місяць 19 днів, отже підстави для призначення пенсії за вислугу років з 28 грудня 2017 року (з дня звернення), відповідно Закону України «Про прокуратуру» відсутні. Просить в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Однак на заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років Шевченківським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя складено рішення №34 від 10 січня 2018 року, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за вислугу років у звязку з тим, що відсутні норми пенсійного забезпечення.

Не погоджуючись з такими діями Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом за захистом своїх прав.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Вимоги щодо пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури до 15 липня 2015 року регламентувались статтею 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XI «Про прокуратуру».

Так, відповідно до частини 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Згідно з частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XI до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Однак, 14 жовтня 2014 року Верховною Радою України було ухвалено новий Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, яким істотно змінені умови пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Так, за приписами частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII регламентовано, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується:

час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;

на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;

військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;

відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

З 15 серпня 1997 року до 10 жовтня 2006 року позивач прийнятий на службу в органи внутрішніх справ УМВС України в Запорізькій області, а з 12 жовтня 2006 року працював в органах прокуратури України.

Його безперервний загальний стаж роботи станом на дату звернення до управління складає 20 років 3 місяці 17 днів, у тому числі на посадах прокурорів - 11 років 1 місяць 19 днів.

Судом встановлено, що позивач з жовтня 2006 року проходить службу в органах прокуратури, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки.

Зокрема, наказом Прокуратури Запорізької області від 27 березня 2015 року позивача було призначено на посаду прокурора запорізької місцевої прокуратури №1.

Позивач вважаючи, що станом на 28 грудня 2017 року ним набуто право на пенсію, звернувся до відповідача з заявою та документами, необхідними для його пенсії за вислугу років, у відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.

Однак, рішенням відповідача від №34 від 10 січня 2018 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років з посиланням на норми нового Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

До заяви позивачем додано: трудову книжку, копію паспорту та ідентифікаційного коду, копію диплому, дані персоніфікованого обліку.

Відповідно до диплому спеціаліста-юриста ОСОБА_2, позивач 15 серпня 1997 року вступив до Запорізького юридичного інституту Міністерства внутрішніх справ України та в 23 червня 2001 року закінчив повний курс за спеціальністю «Правознавство».

Отже, якщо виходити із правил обчислення вислуги років, визначених Законом України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XI, позивач на момент звернення з відповідною заявою до відповідача мав стаж роботи 11 років 1 місяць 19 днів.

Натомість, якщо ж застосовувати у даному випадку положення Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, позивач на момент звернення з відповідною заявою до відповідача мав стаж роботи 20 років 3 місяці 17 днів.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин у цій справі приписів статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XI, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституції України (стаття 64 Конституції України).

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

ОСОБА_3 Суд України визначає чітку правову позицію, згідно з якою він відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення ОСОБА_3 Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99у справах щодо права на пільги від 20 березня 2002 року № 5-оп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсій і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях ОСОБА_3 Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22 травня 2008 року ОСОБА_3 Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституція Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». ОСОБА_3 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_3 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами 1-3 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі від 01 червня 2006 року «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, Ргеssos Соmраnіа Nаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 квітня 2003 року).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Тобто з розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Із урахуванням викладених вище обставин у їх сукупності, суд вважає, що з метою забезпечення законних прав та інтересів позивача, виходячи з принципу верховенства права, до спірних правовідносин у цій справі можливо застосувати приписи статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XI, а саме в частині обчислення вислуги років позивача.

Так, відповідно до частини 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (станом на 02 лютого 2006 року призначення позивача на посаду в органи прокуратури) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

За правилами частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (станом на 02 лютого 2006 року призначення позивача на посаду в органи прокуратури) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Так, відповідно до матеріалів справи у позивача стаж роботи складає 20 років 3 місяці 17 днів, у тому числі на посадах прокурорів - 11 років 1 місяць 19 днів.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, листом від 10 січня 2018 року №34 є протиправними.

Разом з тим, суд зазначає, що вимога позивача про зобовязання відповідача здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи підлягає частковому задоволенню, оскільки позивач має стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 11 років, а відповідно до частини 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» за кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків, то позивачу не може бути призначена пенсія більше аніж 82 відсотки від суми місячного (чинного) заробітку з 28 грудня 2017 року.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зобовязання відповідача здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 28 грудня 2017 року та здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи, суд виходить із такого.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Отже, суд, із урахуванням встановлених вище обставин, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, вважає за необхідне: 1) зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи з 28 грудня 2017 року; 2) зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя здійснити виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи, з період з 28 грудня 2017 року.

Щодо решти позовних вимоги то суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки такі позовні вимоги є передчасними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню лише в його частині.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до приписів частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (69068, АДРЕСА_1 ) до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69068, м. Запоріжжя, вул. Карпенка - Карого, 25-А, ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років листом від 10 січня 2018 року №34.

Зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи з 28 грудня 2017 року;

Зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Запоріжжя здійснити виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчислення за останні 60 календарних місяців роботи, в період з 28 грудня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 (69068, АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69068, м. Запоріжжя, вул. Карпенка - Карого, 25-А, ) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 422 грн. 88 коп.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 16 вересня 2018 року.

Суддя Д. В. Татаринов