Справа № 826/5551/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 жовтня 2018 року № 826/5551/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

про визнання протиправними та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач, Управління), в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати з березня 2016 року адресної допомоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про зупинення (припинення) виплати адресної допомоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3; зобов'язати відповідача поновити виплату адресної допомоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого призупинення її виплати. Також позивач просила суд, враховуючи її майновий стан, звільнити її від сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 11.12.2014 вона перебуває в Управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на обліку як внутрішньо переміщена особа. На підставі її заяви відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг" відповідач з 15.06.2015 до 15.02.2016 щомісячно нараховував на її картковий рахунок в Ощадбанку України адресну допомогу для її сім'ї у розмірі 1768 грн. У березні 2016 року виплата адресної допомоги припинилась. Причини припинення виплат позивачу невідомі, жодних повідомлень чи рішень з даного приводу від відповідача позивач не отримувала. Однак, з інформації на офіційному сайті Міністерства соціальної політики України, позивач допускає, що невиплата адресної допомоги могла статися через прийняття рішення відповідачем про призупинення їй виплат через необхідність підтвердити своє фактичне місце проживання.

Позивач вважає, що чинне законодавство не передбачає обов'язку подання позивачем будь-яких документів та будь-яких дій щодо підтвердження свого місця проживання, а тому дії відповідача щодо невиплати та неперерахування їй адресної допомоги вважає протиправними та такими, що порушують її конституційне право на соціальний захист. Тим самим відповідач позбавив її сім'ю єдиного джерела для покриття витрат на проживання, в тому числі можливості оплачувати житлово-комунальні послуги, що в свою чергу призводить до необхідності примусового повернення до покинутого місця проживання в зону антитерористичної операції.

Внаслідок цього позивач звернулася до адміністративного суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2017 відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до судового розгляду.

Відповідач у запереченнях на позовну заяву проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на те, що Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації діяло відповідно до норм чинного законодавства, зокрема положень постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", положень Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 (далі - постанова КМУ №365). Відповідач зазначив, що відповідно до п. 7 Постанови КМУ №365 Управлінням було проведено перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, за результатом якої інспекторами Управління не встановлено факт проживання позивача за зазначеною адресою, про що складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, а також встановлено відмінне місце проживання дитини ОСОБА_2, про що також було складено відповідні акти. Рішенням комісії від 13.12.2016 відповідно до пп.2 пп.12 Постанови КМУ №365 в призначенні щомісячної адресної допомоги позивачу було відмовлено, оскільки факт проживання не підтверджено.

25.01.2018 відповідно до ч.9 ст.205 КАС України суд ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, громадянка України, проживала у м. Донецьк і перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в м. Київ, що підтверджується Довідкою від 11.12.2014 № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пуктів, розташованих на лінії зіткнення (далі - Довідка від 11.12.2014), виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, копія якої є в матеріалах справи.

Згідно з даними довідки від 11.12.2014 разом із позивачем прибули малолітні/неповнолітні особи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 Фактичне місце проживання/перебування переміщених осіб згідно з даними довідки АДРЕСА_1.

Позивач зверталася до Управління як уповноважений представник сім'ї із заявами від 11.12.2014, від 16.06.2015 та від 22.12.2015 про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Управлінням за заявами позивача було проведено призначення щомісячної адресної допомоги з 11.12.2014 по 10.06.2015, з 16.06.2015 по 15.12.2015 та з 22.12.2015 по 10.06.2016.

Рішенням Управління від 04.03.2016 виплату позивачу щомісячної адресної допомоги переміщеним особам на проживання у розмірі 1768 грн. (по 884 грн. на кожну дитину) припинено з 01.04.2016 з причини виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

12.07.2016 позивач знову звернулася до Управління як уповноважений представник сім'ї із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, в якій вказала адресу проживання: АДРЕСА_2 та склад сім'ї: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1

За виходом за вказаною в заяві позивача адресою: АДРЕСА_1 інспекторами Управління факт проживання позивача не встановлено, про що складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 21.11.2016 №9973.

Рішенням комісії від 13.12.2016 в призначенні щомісячної адресної допомоги позивачу відмовлено на підставі пп.2 пп.12 Постанови КМУ №365, оскільки факт проживання не підтверджено.

Листом від 16.12.2016 №37/13-27543 Управління повідомило позивача про факт невстановлення фактичного проживання позивача за вказаною в заяві від 12.07.2016 адресою, внаслідок чого законні підстави для призначення їй щомісячної адресної допомоги відсутні.

Вважаючи дії та рішення відповідача щодо припинення їй виплати щомісячної адресної допомоги протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом оскарження у даній справі є бездіяльність Управління, яка полягає у невиплаті позивачу, як уповноваженому представнику сім'ї, грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, з березня 2016 року по дату звернення до суду і включає в себе два епізоди:

1) припинення з березня 2016 року виплати позивачу призначеної грошової допомоги на підставі рішення Управління від 04.03.2016 про припинення виплати та

2) відмову у призначенні грошової допомоги на новий шестимісячний строк за заявою позивача від 12.07.2016 на підставі рішення Управління від 13.12.2016.

Позивач звернулася з вимогами визнати протиправною бездіяльність Управління щодо невиплати грошової допомоги, визнати протиправним рішення про припинення виплати та зобов'язати Управління відновити виплату грошової допомоги.

Щодо вимог позивача про визнання бездіяльності відповідача, яка полягає у незаконній відмові у повторному призначенні за заявою позивача від 12.07.2016 грошової допомоги на новий шестимісячний строк на підставі рішення Управління від 13.12.2016, суд вважає, що в цій частині позов подано із дотриманням строків для звернення до адміністративного суду і зазначає наступне.

За змістом позовної заяви захисту підлягає порушене право внутрішньо переміщених осіб на отримання соціальної допомоги.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (Закон № 1706-VII).

Відповідно до положень Закону №1706-VII (в редакції від 21.02.2016) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру (ст.1 Закону).

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (ст.4 Закону).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ст.5 Закону).

Статтею 12 Закону №1706-VII передбачено підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб. Скасування дії довідки оформлюється відповідним рішенням керівника структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи.

Як встановлено судом, позивач має статус внутрішньої переміщеної особи і разом із дітьми, які прибули з нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб в Управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, що підтверджується чинною довідкою від 11.12.2014 №, яка була повторно видана 15.06.2015 та 12.07.2016. Докази, які б спростовували цю обставину чи свідчили про скасування дії довідки в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення та на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до положень Закону України "Про соціальні послуги" від 19.06.2003 №966-IV (далі - Закон №966-IV) соціальні послуги - комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв'язання їхніх життєвих проблем (абз.2 ст.1 Закону).

Основними формами надання соціальних послуг є матеріальна допомога та соціальне обслуговування. Матеріальна допомога надається особам, що знаходяться у складній життєвій ситуації, у вигляді грошової або натуральної допомоги (ст.5 Закону №966-IV).

Для отримання соціальних послуг, що надаються державними та комунальними суб'єктами, особа, яка їх потребує, має звернутися з письмовою заявою до місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (ст.9 Закону №966-IV).

Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» внутрішньо переміщеним особам установлено щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - грошова допомога) та затверджено Порядок її надання.

Згідно з пунктом 2 цього Порядку (в редакції від 18.12.2015) грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Грошова допомога виплачується шляхом перерахування на поточний рахунок, відкритий відповідно до цього Порядку безоплатно в установі уповноваженого банку.

Відповідно до положень пункту 3 цього Порядку грошова допомога особам, які переміщуються, призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім'ї (далі - уповноважений представник сім'ї).

Для непрацездатних осіб (пенсіонери, діти) розмір допомоги становить 884 грн. на одну особу (члена сім'ї). Загальна сума допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 2400 грн.

Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім'ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку (у випадку, передбаченому пунктом 5 цього Порядку) заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред'являє довідки всіх членів сім'ї про взяття на облік осіб, які переміщуються, строк дії яких продовжено на наступний період.

Відповідно до пункту 5 Порядку для отримання грошової допомоги (у тому числі у разі призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк, якщо її виплата раніше не здійснювалася через установи уповноваженого банку) уповноважений представник сім'ї звертається за фактичним місцем проживання (перебування) сім'ї до установи уповноваженого банку для відкриття в установленому порядку поточного рахунка, пред'являє паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу, та подає на адресу уповноваженого органу відповідну заяву про надання грошової допомоги (для призначення грошової допомоги вперше) або заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги (у разі призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк, якщо її виплата раніше не здійснювалася через установи уповноваженого банку). З метою визначення дати, часу та адреси подання заяви уповноважений представник сім'ї звертається у контакт-центр уповноваженого банку.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова КМУ №637) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509.

Відповідно до п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 (далі - Порядок №509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

З аналізу наведених норм вбачається, що грошова допомога, установлена постановою КМУ №505 є різновидом матеріальної допомоги та однією із форм надання соціальних послуг для внутрішньо переміщених осіб. Умовами призначення та продовження виплати соціальної допомоги внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку за місцем перебування, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, та звернення із письмовою заявою до уповноваженого органу за її призначенням.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 22.05.2018 у справі №234/3735/15-а.

Водночас, у рішенні від 03.05.2018 у справі №805/402/18 Верховний Суд зазначив, що реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач, як уповноважений представник сім'ї, звернулася до Управління із заявою від 12.07.2016 про призначення грошової допомоги для покриття витрат на проживання на сім'ю у складі: ОСОБА_1.(ІНФОРМАЦІЯ_5, не працює), ОСОБА_4.(ІНФОРМАЦІЯ_6, не працює), ОСОБА_2.(ІНФОРМАЦІЯ_8.) та ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_9.). Станом на дату звернення факт перебування позивача разом з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на обліку внутрішньо переміщених осіб в Управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації підтверджується довідкою від 11.12.2014 № про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи, яка є дійсною.

Отже, суд приходить до висновку про наявність на дату звернення визначених законодавством умов, необхідних для призначення виплати позивачу, як уповноваженому представнику сім'ї, грошової допомоги для покриття витрат на проживання на ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Доводи відповідача про відсутність законних підстав для призначення виплати позивачу грошової допомоги суд вважає необґрунтованими та відхиляє.

Згідно з рішенням Управління від 13.12.2016 підставою для відмови позивачу у призначенні грошової допомоги стало не проживання позивача за фактичним місцем проживання/перебування, про що Управлінням складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 22.11.2016 №9973. Законність рішення про відмову відповідач обґрунтовує посиланням на Постанови КМУ №505 та №365.

Відповідно до пункту 6 Порядку, затвердженого Постановою КМУ №505 грошова допомога не призначається у разі, коли: будь-хто з членів сім'ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення; будь-хто з членів сім'ї має на депозитному банківському рахунку кошти у сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, щодо позивача обставини, за яких відповідно до п.6 Порядку №505 грошова допомога не призначається, відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що законних підстав для відмови позивачу, як уповноваженому представнику сім'ї, у призначенні грошової допомоги для покриття витрат на проживання на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було, а тому рішення відповідача від 13.12.2016 є протиправним.

Відповідач повинен був призначити позивачу виплату грошової допомоги з дня звернення із заявою від 12.07.2016 на строк не більше як 6 місяців.

Посилання відповідача на положення Постанови КМУ №365 суд вважає необґрунтованими з тих підстав, що положення цього підзаконного нормативно-правового акта щодо припинення чи відмови у призначенні соціальних виплат з підстав не підтвердження фактичного місця проживання/перебування, обмежують встановлене законом право внутрішньо переміщених осіб на отримання соціальної допомоги, а тому їх відхиляє.

Водночас, суд звертає увагу на положення п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України відповідно до яких виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту.

З аналізу положень Закону № 1706-VII, яким встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб вбачається, що позбавлення внутрішньо переміщеної особи права на отримання соціальних послуг можливе лише у випадку позбавлення внутрішньо переміщеної особи її спеціального статусу шляхом скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб з підстав, передбачених статтею 12 Закону №1706-VII.

Як було встановлено судом, позивач разом з дітьми статусу внутрішньо переміщених осіб у встановленому законом порядку не позбавлені, що підтверджується чинною довідкою від 11.12.2014 №, яка була повторно видана 15.06.2015 та 12.07.2016.

Отже, відмова у призначенні грошової допомоги позивачу з підстав не підтвердження фактичного місце перебування/проживання є такою, що здійснена відповідачем без законних на те підстав.

З огляду на викладене суд вважає, що відмовляючи позивачу, як уповноваженому представнику сім'ї, у призначенні грошової допомоги на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідач діяв не на підставі, поза межами повноважень та у спосіб, що суперечить Конституції та законам України.

За змістом позовної заяви позивач звернулася до суду із вимогою про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати їй адресної допомоги на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зобов'язання відповідача відновити виплату адресної допомоги ОСОБА_2 - по 19.11.2017, тобто до досягнення дитиною повноліття, та ОСОБА_3 по теперішній час.

Із вимогою про скасування рішення Управління про відмову у виплаті грошової допомоги від 13.12.2016 позивач не зверталась.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Дана норма надає суду право вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін.

Суд вважає, що вимогами позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті, та зобов'язання відповідача відновити виплату адресної допомоги, охоплюється протиправний характер дій відповідача щодо невиплати грошової допомоги в цілому, а тому, з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача від порушень з боку відповідача, вбачає за можливе вийти за межі позовних вимог і визнати протиправним та скасувати рішення Управління від 13.12.2016 про відмову позивачу у призначенні соціальної допомоги.

Слід зазначити, що відповідно до положень п.2 Порядку №505, позивач має право на призначення грошової допомоги з дня звернення. Позивач звернулась із заявою про призначення грошової допомоги 12.07.2016, допомога призначається строком на 6 місяців, ОСОБА_2 досяг повноліття 19.11.2016, отже грошова допомога мала бути призначена позивачу, як уповноваженому представнику сім'ї, на ОСОБА_2 - строком на 4 місяці у розмірі 884 грн. на місяць, а на ОСОБА_3 - на 6 місяців у розмірі 884 грн. на місяць).

Таким чином, позивач, як уповноважений представник сім'ї, за поданою заявою від 12.07.2016 має право на отримання грошової допомоги на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі 1768 грн. (по 884 грн. на кожного) строком на чотири місяці, та на ОСОБА_3 у розмірі 884 грн. строком на 2 місяці.

Таким чином, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вимогу позивача в частині зобов'язання відповідача утриматись від подальшого призупинення виплат позивачу суд вважає необґрунтованою з огляду на те, що захист прав судом здійснюється виключно у разі їх порушення і судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За результатом розгляду справи суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності та рішень протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Підстави для стягнення судових витрат відсутні, оскільки ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.04.2017 про відкриття провадження у даній справі позивача звільнено від сплати судового збору у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо невиплати ОСОБА_1, як уповноваженому представнику сім'ї, з 12.07.2016 щомісячної адресної допомоги на ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.12.2016 про відмову у призначенні соціальної допомоги за заявою ОСОБА_1 від 12.07.2016.

4. Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (, вул. Курнатовського, 7а, м. Київ, 02125) призначити та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3), як уповноваженому представнику сім'ї, грошову допомогу для покриття витрат на проживання на підставі поданої заяви від 12.07.2016 у розмірі 1768 грн. (по 884 грн. на кожну особу: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_8.) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_10.)) строком на 4 місяці, та у розмірі 884 грн. на ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_10.) строком на 2 місяці.

5. В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур