Справа № 818/1956/18
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 р. м. ХарківСправа № 818/1956/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Жигилія С.П.

суддів: Перцової Т.С. , Любчич Л.В.

за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.06.2018р. (суддя Кравченко С.Д.; м. Суми; повний текст рішення виготовлено 21.06.2018) по справі № 818/1956/18

за позовом ОСОБА_1

до Будильського сільського голови Шкурка Володимира Олексійовича

про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Будильського сільського голови Шкурка Володимира Олексійовича (далі - відповідач), в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача - ненадання відповіді (інформації) на питання 1, 1.2 заяви позивача від 06.11.2017 № 560; зобов'язати відповідача надати позивачу відповідь (інформацію) на питання 1, 1.2 його заяви від 06.11.2017 № 560; стягнути з відповідача 500,00 грн. на відшкодування завданої позивачу моральної шкоди; покласти на відповідача обов'язок подати у визначений строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Зобов'язано Будильського сільського голову Шкурка Володимира Олексійовича (42238, АДРЕСА_1) надати ОСОБА_1 (42238, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) відповідь (інформацію) на питання 1, 1.2 його заяви від 06.11.2017 № 560.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2018 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме: визнати протиправними бездіяльність відповідача при розгляді питань 1 та 1.2 його заяви № 560 від 06.11.2017; стягнути моральну шкоду у розмірі 500 грн., стягнути з відповідача судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях;

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у визнанні протиправною бездіяльності відповідача, оскільки факт надання позивачеві інформації не у повному обсязі встановлений в ході судового розгляду справи. Окрім цього позивач вказує, що протиправна бездіяльність відповідача щодо ненадання відповідей на питання 1.1 та 2.1 заяви завдала йому моральної шкоди, що виразилася у необхідності вжиття додаткових заходів для отримання потрібної інформації, створенні перешкод його усталеному життю, витрачання особистого часу на пошуки шляхів для відновлення своїх прав, заподіяння психічних та душевних страждань, приниження честі та гідності, що пов'язані з порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до Будильського сільського голови Шкурко Володимира Олексійовича із заявою № 560, в якій просив надати відповідь на поставлені позивачем питання, у тому числі:

- 1. Прошу підтвердити або спростувати наявність зазначеного в газеті "Будьмо разом" від 19.05.2016 факту про те, що: "Один мешканець с. Будилка прямо таки закидає різні владні інстанції різними скаргами, заявами, та судовими позовами стосовно роботи сільського голови, сільрадівських спеціалістів та роботи сільської ради в цілому, вишукуючи в різних законах слабенькі пунктики. І таких паперів, яких нині офіційно в різних органах зареєстровано чималенько. їх розгляд на судових засіданнях, комісіях, зустрічах тощо, на жаль, забирає досить багато часу, підволікає від повсякденної роботи та подеколи навіть частково паралізує роботу сільської ради".

- 1.2 Якщо такий факт існує і написане в газеті про одного дуже серйозного місцевого жителя правда, то прошу назвати прізвище, ім'я та по батькові цієї особи, яка закидає різні владні інстанції різними скаргами, заявами, та судовими позовами стосовно роботи сільського голови, сільрадівських спеціалістів та роботи сільської ради в цілому, вишукуючи в різних законах слабенькі пунктики та подеколи навіть частково паралізує роботу сільської ради (а.с. 6).

Листом від 20.11.2018 № 02-20/1328 Будильський сільський голова Шкурко В.О. надав позивачу відповідь на вищевказану заяву, у якій на питання 1. та 1.2 зазначив наступне: «В статті "Голова Будилки", яка була опублікована 19.05.2016 року в газеті "Будьмо разом" не вказано прізвище, ім'я та по батькові мешканця. Автором статті я не являюсь, тому коментувати викладене у цій статті не буду». (а.с. 7).

Вважаючи, що відповідачем по справі неналежним чином розглянуто його звернення, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача, зобов'язання відповідача надати відповідь на питання 1, 1.2 його заяви від 06.11.2017 № 560 та стягнення моральної шкоди.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача надати позивачу відповідь (інформацію) на питання 1, 1.2 його заяви від 06.11.2017 № 560, суд першої інстанції виходив з того, що відповідь від 20.11.2017 № 02-20/1328 на пункти 1, 1.2 заяви ОСОБА_1 від 06.11.2017 № 560 була надана відповідачем вчасно, але не у повному обсязі.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що в ході розгляду справи судом не встановлено наявності у діях відповідача умислу спрямованого на протиправне обмеження позивача у праві на отримання інформації, а надання не у повному обсязі інформації на заяву ОСОБА_1 від 06.10.2017 №468, не спричиняє необхідності для позивача змінювати звичайний спосіб життя.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з таких підстав.

Згідно зі ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статей 5, 7 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення регулює Закон України "Про звернення громадян" №393/96-ВР від 02.10.1996 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про звернення громадян", під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

У відповідності до ст. 5 цього Закону, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду (ст. 7 Закону України "Про звернення громадян").

Порядок розгляду звернень у формі заяв (клопотань) визначений статтею 15 вищевказаного Закону, згідно із якою органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно з статті 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що на пункти 1, 1.2 заяви ОСОБА_1 від 06.11.2017 № 560 відповідачем було надано відповідь від 20.11.2017 № 02-20/1328 з дотриманням ст. 19, ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", що стосується порядку та строків її надання.

Слід зазначити, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач в позовній заяві просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виявилась саме в ненаданні відповіді (інформації) на питання 1, 1.2 заяви позивача від 06.11.2017 № 560, однак матеріалами справи встановлено, що така відповідь була надана позивачеві, а тому колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не було допущено бездіяльності та порушень прав позивача на надання йому відповіді в порядку згідно з Законом України "Про звернення громадян". Сама по собі суб'єктивна незгода або не задоволення позивача із отриманою ним відповіддю відповідача на поставлені ним питання, не є законодавчо встановленою правовою підставою для визнання протиправною бездіяльність відповідача саме за ненадання такої відповіді.

Щодо вимоги позивача стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 500 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач повинен зазначити обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з'ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що звертається до суду із таким позовом.

Колегія суддів вказує на те, що в обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що протиправною бездіяльністю відповідач завдав йому моральної шкоди у розмірі 500 грн., що виразилася у необхідності вжиття додаткових заходів для отримання потрібної інформації, створенні перешкод його усталеному життю, витрачання особистого часу на пошуки шляхів для відновлення своїх прав, заподіяння психічних та душевних страждань, приниження честі та гідності, що пов'язані з порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров'я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Окрім цього позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 500 грн.

З приводу доводів апеляційної скарги про відсутність оцінки у рішенні суду першої інстанції постанови Верховного Суду від 30.01.2018 року про справі № 331/5300/14, колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі наявність практики Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 500 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 500 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

З приводу вимог апелянта про стягнення з відповідача судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року відмовлено у задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1 і підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову колегією суддів не встановлено, отже у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для здійснення перерозподілу судових витрат та стягнення з відповідача судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 по справі № 818/1956/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, крім випадків, встановлених ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 26.10.2018.