Справа № 876/2/17
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2018 року

Київ

справа №876/2/17

адміністративне провадження №А/9901/147/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Журіної О.О.,

представників:

позивача - Шуляка Ю.С.,

відповідача - ОСОБА_2, -

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради (далі - Міськрада) на рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року (судове рішення ухвалено 18 червня 2018 року у приміщенні Львівського апеляційного адміністративного суду за адресою: місто Львів, вулиця Саксаганського, 13, колегією суддів: Онишкевич Т.В., Обрізко І.М., Попко Я.С.; повний текст судового рішення складено 19 червня 2018 року) у справі за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_3 про примусове відчуження квартири з мотивів суспільної необхідності, -

встановив:

23 березня 2017 року Міськрада звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

примусово відчужити з мотивів суспільної необхідності у власність територіальної громади місті Івано-Франківська в особі Міськради квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3, за викупною ціною у 330 100 грн для будівництва дороги у межах проектованої АДРЕСА_2), передбаченої генеральним планом міста Івано-Франківська;

зобов'язати ОСОБА_3 звільнити квартиру АДРЕСА_1 протягом 30 днів з дня набрання постановою суду законної сили;

знести (за рахунок місцевого бюджету) квартиру АДРЕСА_1, яка підлягає викупу з мотивів суспільної необхідності.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що Міськрада 22 грудня 2016 року прийняла рішення № 350-9 «Про викуп об'єктів нерухомого майна, які перебувають у власності фізичних осіб для суспільних потреб», пункт 1.2 якого стосується спірної квартири, за викупною вартістю станом на 31 серпня 2016 року у 330 100 грн.

Підставою для прийняття цього рішення було те, що у 2001 році Міськрада затвердила коригування Генерального плану міста Івано-Франківська від 1978 року, яким передбачалося з'єднання Північного і Південного бульварів міста з метою будівництва нової транспортної розв'язки для розвантаження транспортного потоку, підвищення безпеки руху та розвитку тролейбусного руху, що становить суспільну потребу.

У 2015 році по затвердженому об'єкту були проведені конкурсні закупівлі робіт та отримано дозвіл ДАБІ в Івано-Франківській області на виконання будівельно-монтажних робіт, у зв'язку із чим було укладено договір підряду від 19 травня 2016 року № 12-15 на виконання будівельних робіт між товариством з обмеженою відповідальністю «Івано-ФранківськАвтоДор» і Управлінням капітального будівництва міського виконавчого комітету міста Івано-Франківська та видано Декларацію про початок виконання будівельних робіт від 23 квітня 2015 року.

У 2016 році з місцевого бюджету були виділені кошти та розпочато будівельні роботи, однак для завершення будівництва об'єкту «АДРЕСА_3 на ділянці від АДРЕСА_1» необхідно здійснити викуп домоволодінь, які розташовані у межах червоних ліній майбутньої вулиці, серед яких є домоволодіння на АДРЕСА_1.

Вартість спірного майна визначено відповідно до звіту про оцінку майна № 114/09-16 суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 Вказаний звіт було прорецензовано (рецензія № 10-02-09/16Р від 23 вересня 2016 року).

Рекомендованим листом від 26 грудня 2016 року ОСОБА_3 було надіслано письмове повідомлення про необхідність викупу його квартири АДРЕСА_1 для завершення будівництва, однак згоди на викуп своє квартири відповідач не дав.

Оскільки сторони щодо умов викупу у добровільному порядку згоди не досягли, Рада вимушена звернутися до адміністративного суду із даним позовом.

Львівський апеляційний адміністративний суд рішенням від 18 червня 2018 року відмовив у задоволенні позову Міськради.

Цей суд, проаналізувавши положення Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VІ «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1559-VІ) та оцінюючи фактичні обставини справи, зокрема, указав, що вимоги про примусове відчуження житла ОСОБА_3 з мотивів суспільної необхідності можуть бути задоволені лише одночасно із вимогою щодо відчуження відповідної земельної ділянки, на чому наполягає відповідач.

Однак, позов Міськради не містить вимог про примусове відчуження земельної ділянки, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 та ОСОБА_7, що підтверджено судовими рішеннями щодо реєстрації права власності на спірну земельну ділянку (судові провадження №№ 809/855/17, 809/1018/17).

На переконання суду факт наявності рішення Міськради № 93-XLIX від 20 квітня 2010 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» та судових рішень щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0815 га на АДРЕСА_1 у місті Івано-Франківську, дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_3 мав «виправдане очікування» щодо володіння та користування нею, внаслідок чого ця земельна ділянка являє собою «майно» у розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і задоволення позову Міськради призведе до свавільного позбавлення відповідача права на майно.

Міськрада не погодилася із цим судовим рішенням і подала апеляційну скаргу про його скасування та прийняття нового рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що висновок суду про необхідність включення до предмету позову вимоги про відчуження земельної ділянки загальною площею 0,0815 га на АДРЕСА_1 у місті Івано-Франківську шляхом збільшення позовних вимог є помилковим і необґрунтованим, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно немає відомостей щодо факту реєстрації права власності ОСОБА_3 на указану земельну ділянку.

Зазначає, зокрема, про те, що рішенням Міськради від 20 квітня 2010 року № 93-XLIX «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю загальною площею 0,0815 га на АДРЕСА_1 у місті Івано-Франківську.

Наявність одного тільки рішення про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою не дає жодних правових підстав вважати, що у особи виникло чи в подальшому може виникнути право на земельну ділянку, оскільки надання такого дозволу в подальшому не зобов'язує орган місцевого самоврядування до прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність. Факт набуття права власності пов'язується виключно з прийняттям органом місцевого самоврядування рішення про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність відповідно до імперативних вимог статей 118, 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК). Указує і на те, що з 2010 року Міськрада не приймала рішення у визначеному ЗК порядку про затвердження розробленої за замовленням ОСОБА_3 та ОСОБА_7 технічної документації із землеустрою та про надання земельної ділянки їм у власність.

Указує і на те, що за наслідками розгляду судових справ про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку (справи №№ 809/1018/17 та 344/10390/17) не було вставлено жодного факту, який би підтверджував правомірність набуття права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку загальною площею 0,0815 га на АДРЕСА_1 у місті Івано-Франківську, так само як і жодним іншим судовим рішенням таке право не підтверджено, а провадження у справі № 809/1018/17 було закрито суто з процесуальних підстав, що також не може вважатись підтвердженням правомірності набуття права власності відповідача на земельну ділянку.

Не погоджуючись з висновком суду щодо наявності у відповідача «виправданого очікування» щодо володіння та користування спірною земельною ділянкою з огляду на наявність рішення Міськради про надання дозволу на виготовлення технічної документації, скаржник також зазначив, що за положеннями чинного законодавства рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації не є підставою для виникнення права власності особи на землю і не гарантує виникнення такого права в майбутньому.

Покликається і на безпідставність висновків суду щодо визначеної вартості квартири. Зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції Міськрада заявила клопотання про проведення судової експертизи для визначення викупної ціни спірної квартири, однак суд відмовив у його задоволенні з огляду на те, що визначення її вартості не є визначальним і необхідним для вирішення цього спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 просить її відхилити з огляду на відсутність у Міськради повноважень на затвердження виготовленої до 01 січня 2013 року технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю, за положеннями пункту 2 розділу VII Закону України 7 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон № 3613-VI) та пункту 20 Перехідних положень ЗК у редакції Закону України від 14 травня 2015 року № 418-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо формування земельних ділянок та їх державної реєстрації на підставі документації із землеустрою, розробленої до 2013 року» (далі - Закон № 418-VIII).

Представник відповідача зазначив, що спір у цій справі безпосередньо зачіпає право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, з приводу цього покликається на рішення Європейського суду з прав людини, у яких, зокрема, зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У судовому засіданні представник Міськради підтримав викладені у скарзі доводи, просив апеляційну скаргу позивача задовольнити, а представник відповідача - відмовити у її задоволенні та залишити оскаржене судове рішення без змін.

Верховний Суд заслухав пояснення представників сторін, перевірив встановлені у справі обставини, переглянув судове рішення в межах доводів апеляційної скарги і дійшов висновку про таке.

Апеляційний суд установив, що відповідач не заперечує необхідність викупу спірного майна для суспільних потреб з урахуванням необхідності будівництва нової транспортної розв'язки на ділянці від АДРЕСА_1 з метою розвантаження транспортного потоку у даному районі міста, зменшення затримок руху у напрямку від мікрорайонів міста до його центральної частини, розвитку тролейбусного руху.

Разом з тим ОСОБА_3 заперечує проти визначеної Міськрадою у рішенні № 350-9 «Про викуп об'єктів нерухомого майна, які перебувають у власності фізичних осіб для суспільних потреб» викупної вартості спірної квартири станом на 31 серпня 2016 року у розмірі 330 100 грн.

Відповідно до статті 41 Основного Закону України примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Правові, організаційні та фінансові засади регулювання суспільних відносин, що виникають у процесі відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності визначає Закон № 1559-VІ.

Цей Закон було прийнято з метою забезпечення правового захисту інтересів власників земельних ділянок і держави, її економічної безпеки.

Принципи відчуження об'єктів права приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності закріплені у статті 4 цього Закону.

Зокрема, у ній зазначено, що фізичні або юридичні особи не можуть бути протиправно позбавлені права приватної власності на земельні ділянки, інші об'єкти нерухомого майна, що на них розміщені.

Викуп чи примусове відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, допускається на підставі та в порядку, встановлених цим Законом.

Примусове відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості на підставі та у порядку, встановлених законом.

За частинами 1-3 статті 3 Закону № 1559-VІ об'єктом відчуження є земельна ділянка (її частина), житловий будинок, інші будівлі, споруди, багаторічні насадження, що на ній розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

У разі якщо власник земельної ділянки (її частини), що відчужується, є також власником житлового будинку, інших будівель, споруд, багаторічних насаджень, що на ній розміщені, вимога про відчуження земельної ділянки розглядається разом з вимогою про припинення права власності на зазначені об'єкти.

У разі якщо земельна ділянка, що викуповується, та розміщені на ній житловий будинок, інші будівлі, споруди чи багаторічні насадження перебувають у власності кількох осіб, питання про викуп вирішується з кожним власником окремо.

Отже, положення указаного Закону встановлюють такий порядок відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, за якого, як слушно зазначив суд першої інстанції, вимоги про примусове відчуження житла з мотивів суспільної необхідності можуть бути задоволені лише одночасно із вимогою щодо відчуження відповідної земельної ділянки. Такий же порядок закріплений і в статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

На спростування доводу позивача щодо відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо факту реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку слід зазначити таке.

Задля з'ясування питання належності відповідачу земельної ділянки на праві приватної спільної сумісної власності суд першої інстанції двічі зупиняв провадження у справі, що розглядається, до вирішення цього питання у судовому порядку.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідно до рішення Міськради № 93-XLIX від 20 квітня 2010 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на землю громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі постанов Кабінету Міністрів України від 5 серпня 2009 року № 844 та від 21 жовтня 2009 року № 1112, зокрема, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 орієнтовною площею 0,0815 га на АДРЕСА_1 (а.с. 107 т. 2).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 5 травня 2017 року під реєстраційним номером 101 3 травня 2017 року внесено запис № 20275021, яким зареєстровано земельну ділянку площею 0,0815 га на АДРЕСА_1 у місті Івано-Франківську, кадастровий номер НОМЕР_1 на праві приватної спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с.116-117 т. 2).

Станом на 1 червня 2017 року цей запис було вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року у справі № 809/855/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2017 року, було задоволено позов ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та зобов'язано державного реєстратора Цалина А.Б. відновити запис про право власності № 20275021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на земельну ділянку за реєстраційним № 101, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою АДРЕСА_1

Івано-Франківський окружний адміністративний суд рішенням від 01 лютого 2018 року у справі № 809/1018/17 задовольнив позов Міськради та скасував рішення державного реєстратора Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Цалина А.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35065134 від 5 травня 2017 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (площа 0,0815 га, кадастровий номер НОМЕР_1) за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на підставі спільної сумісної власності. Це рішення Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 7 травня 2018 року скасував із закриттям провадження у справі.

Одними з принципів відчуження об'єктів права приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, визначених статтею 4 Закону № 1559-VІ, є те, що примусове відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності здійснюється за умови надання її власнику відповідно іншої рівноцінної земельної ділянки, якщо інше не погоджено з власником відчужуваної земельної ділянки. Примусове відчуження житлового будинку (частини будинку, жилого приміщення) у зв'язку з викупом або примусовим відчуженням земельної ділянки здійснюється за умови надання його власнику (власникам) у власність іншого благоустроєного житлового будинку (частини будинку, жилого приміщення) з дотриманням вимог, передбачених житловим законодавством, якщо інше не погоджено з власником (власниками) відчужуваного житлового будинку (частини будинку, жилого приміщення).

Згідно з положеннями статті 5 Закону № 1559-VІ викупна ціна включає вартість земельної ділянки (її частини), житлового будинку, інших будівель, споруд, багаторічних насаджень, що на ній розміщені, з урахуванням збитків, завданих власнику внаслідок викупу земельної ділянки, у тому числі збитків, що будуть завдані власнику у зв'язку з достроковим припиненням його зобов'язань перед третіми особами, зокрема упущена вигода, у повному обсязі. Розмір викупної ціни затверджується рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, що здійснює викуп земельної ділянки, або встановлюється за рішенням суду.

У разі надання власнику іншої земельної ділянки замість відчуженої у викупну ціну включається вартість виготовлення документації із землеустрою, розроблення якої необхідне для отримання у власність такої земельної ділянки, а також витрати, пов'язані з державною реєстрацією прав на неї.

Вартість земельної ділянки, що відчужується або передається у власність замість відчуженої, визначається на підставі її експертної грошової оцінки, проведеної відповідно до закону.

Звіти з експертної грошової оцінки земельних ділянок, що відчужуються, підлягають рецензуванню, державній експертизі землевпорядної документації у випадках та в порядку, визначених законом.

Крім того, за положеннями частини першої статті 14 указаного Закону у разі викупу земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, для суспільних потреб власнику (власникам) цього майна вартість таких об'єктів може бути відшкодована у грошовій формі або може бути надано у власність іншу рівноцінну земельну ділянку чи об'єкти нерухомого майна, вартість яких враховується при визначенні викупної ціни.

За згодою власника (власників) йому може бути передано у власність іншу земельну ділянку, інші об'єкти нерухомого майна більшої вартості (але не більше ніж на 10 відсотків від їх експертної оцінки), що передбачає виплату власником різниці у вартості такого майна, або меншої вартості, що передбачає виплату власнику різниці у вартості такого майна.

Отже, наведені законодавчі положення, конституційні гарантії щодо непорушності права приватної власності дають підстави для висновку про можливість відчуження об'єктів права приватної власності виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності на підставі та в порядку, визначеному Законом № 1559-VІ, за умови повного рівноцінного відшкодування особі його вартості або надання їй рівноцінної земельної ділянки чи об'єкта нерухомого майна.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

У зв'язку з цим апеляційну скаргу Міськради слід залишити без задоволення, а рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року - без змін.

Керуючись статтями 267, 308- 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повне рішення суду складено 25 жовтня 2018 року.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко