Справа № 810/3374/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2018 року № 810/3374/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Почепи В.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області про зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1С.) з позовом до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області (далі відповідач) про зобов'язання Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області надати ОСОБА_1 статус інваліда війни.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у 1987 працював у Бориспільському автотранспортному підприємстві 31017 Київської області на посаді водія та відповідно до Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого Постановою ЦК КПРС і ОСОБА_2 Міністрів СРСР №1111 від 18 березня 1976 року, розпорядження начальника Цивільної оборони УРСР - ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 28 квітня 1986 року, розпорядження начальника цивільної оборони Київської області - голови обласної ради від 29 квітня 1986 року №01/1, від 30 квітня 1986 року №2, від 19 травня 1986 року №52 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування автотранспортної служби Цивільної оборони Бориспільського району від Бориспільського АТП 31017 (АТП 13212) у період з 01 березня 1987 року по 14 березня 1987 року.

Як вказує позивач, за наслідками перебування у складі невоєнізованого формування служби Цивільної оборони отримав статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії, став непрацездатним та отримав другу групу інвалідності, повязану з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач стверджує, що був залучений до формувань Цивільної оборони у складі Бориспільського АТП 31017 для проведення заходів Цивільної оборони, що підтверджується відповідними доказами, доданими до позову.

Як зазначає у позовній заяві позивач, у травні 2018 року позивач звернувся з письмовою заявою до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області про встановлення статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни.

Проте, Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області листом №5-3697 від 14 травня 2018 року відмовило позивачу у наданні статусу «інваліда війни».

Позивач вважає, що дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують право позивача на отримання статуту інваліда війни, оскільки всі необхідні документи були надані позивачем, участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони та отримана група інвалідності підтверджується відповідними документами.

Відповідач позов не визнав та надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що застосування положень пункту 9 статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту при встановленні статусу інваліда війни на практиці виявило невизначеність формувань Цивільної оборони, приналежність до яких надає право особі на отримання статусу інваліда війни. Це спричинило чисельні звернення до органів праці та соціального захисту населення громадян, які були залучені в цей період до заходів Цивільної оборони.

Відповідач відмітив, що відповідно до законодавства колишнього СРСР заходи Цивільної оборони були обовязковими, а створення служб та формувань Цивільної оборони здійснювалось за територіально-виробничим принципом із зарахуванням до них максимальної кількості працездатного населення.

Разом з тим, як вказує відповідач, Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, яке є правонаступником штабу ЦО УРСР листом від 14.08.2006 №04-9492/281 зазначило, що у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь особи, залучені до мобільних загонів спецзахисту формувань ЦО Чернігівської, Житомирської та Київської областей та виконували роботи у 30-кілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. Крім того, план ЦО в період аварії на ЧАЕС не вводився (не було відповідного доручення Уряду СРСР). Тому чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не поширюється на працівників, які залучалися для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС від інших міністерств та відомств, отже вони не можуть бути віднесені до числа осіб, на яких може бути поширено дію Закону.

Також відповідачем відмічено, що згідно поданих позивачем документів, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС як постраждалий 1 категорії, має 2 групу інвалідності, причина інвалідності захворювання, повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Як вказав відповідач, з метою врегулювання питання встановлення статусу інваліда війни особам, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та забезпечення відповідності норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» його загальній концепції, Міністерство праці та соціальної політики України опрацювало зміни до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Ці зміни передбачають уточнення формувань Цивільної оборони, які фактично залучалися до виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме, воєнізованих.

Так, відповідно до листа-розяснення від 25.05.2009 №631/0/15-09/014 Міністерство праці та соціальної політики України повідомило, що для встановлення громадянам статусу інваліда війни відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та п. 10 Положення про порядом видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, визначено, що Посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

У той же час, відповідачем зазначено, що неможливо достовірно підтвердити обставини прийняття участі формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а саме відсутність відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.07.2018 відкрито спрощене провадження у справі № 810/3374/18 без проведення судового засідання.

Відповідно до частини пятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії СК №471095, виданим Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області 30 січня 1997 року (а.с.15-16).

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача серії БТ-І №1933529 (а.с.34-41), ОСОБА_1, зокрема:

- з 15.12.1977 по 21.08.1978 працював шофером 3-го класу у Спеціалізованому управлінні механізації № 15 м. Бориспіль;

- з 29.08.1978 прийнятий на роботу водієм другого класу до Бориспільського автообєднання 03033;

- 01.11.1980 присвоєно кваліфікацію водія першого класу;

- з 18.01.1982 звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП УРСР;

- з 18.02.1982 по 21.10.1983 працював водієм І класу у Торгово-побутовому підприємстві №116;

- з 15.11.1983 прийнятий водієм першого класу для роботи на автобусах до Бориспільського АТП 31040;

- з 01.10.1984 Бориспільське АТП-31040 на підставі наказу №11 від 28.09.1984 реорганізоване у Бориспільське АТП-31017;

- з 01.07.1986 Бориспільське АТП-31017 на підставі наказу №10 від 22.07.1986 перейменоване у Бориспільське АТП-13212;

-з 01.09.1992 позивача звільнено з роботи за власним бажанням.

Відповідно до довідки Обласної Спеціалізованої МСЕК сер. КИО-І №260905 від 21.06.2006 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги ОСОБА_1 встановлено 80 % втрати професійної здатності з 09.06.2006 довічно (а.с.14).

Крім цього, згідно з листом Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне бюро медико-соціальної експертизи» від 20.07.2018 №184/172 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 21.06.2006 встановлено другу групу інвалідності з 09.06.2006 довічно на підставі захворювання, повязаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 80% (а.с.44).

30 червня 2006 року Київська обласна державна адміністрація видала позивачу безстрокове посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія1) серії А №4424923 (а.с.13).

Крім цього, як вбачається із вкладки №603104 до посвідчення громадянина (ки), який (яка) постраждав (ла) внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії А №4424923, яка дійсна довічно, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.13).

Також, як вбачається із пенсійного посвідчення №, виданого 19.03.2008 Пенсійним фондом України, ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності 2 групи як потерпілому від аварії на ЧАЕС (а.с.13).

Судом встановлено, що листом від 14.05.2018 №5-3697 Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області, розглянувши заяву позивача, повідомило, що відповідно до пункту 9 статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до листа розяснення Міністерства праці та соціальної політики України від 25.05.2009 №631/0/15-09/014 для встановлення громадянам статусу інваліда війни відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу та п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 12.05.1994 №302, визначено, що Посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

У вказаному листі від 14.05.2018 №5-3697 Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області зазначило, що статус інваліда війни встановлюється особам, залученим до складу формувань Цивільної оборони на підставі документів, які повинні містити інформацію про розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчий документ по підприємству, установі про залучення осіб до складу зазначеного формування, усі відомості про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також довідки медико-соціальної експертної комісії про групу інвалідності та причину захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Крім цього, відповідач у листі від 14.05.2018 №5-3697 вказав, що згідно з розясненням Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу не поширюється на осіб, які залучалися до виконання робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції, органами управління у справах Цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ і організацій. Соціальний захист зазначеної категорії осіб здійснюється відповідно до Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так, у вказаному листі від 14.05.2018 №5-3697 Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області повідомило, що за наданими позивачем документами, Управління не може надати статус Інваліда війни із-за відсутності законних підстав (а.с.6).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

У силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, умовами для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII суд дійшов висновків про те, що вказана норма не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302, у редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом першим пункту 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід" (абзац третій пункту 3 Положення №302).

Згідно з абзацом другим пункту 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і ОСОБА_2 Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і ОСОБА_2 міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському обєкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ОСОБА_2 народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх обєктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обовязковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Як встановлено судом, відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача серії БТ-І №1933529 (а.с.34-41), ОСОБА_1, зокрема: з 15.11.1983 був прийнятий водієм першого класу для роботи на автобусах до Бориспільського АТП 31040; 01.10.1984 Бориспільське АТП-31040 на підставі наказу №11 від 28.09.1984 було реорганізоване у Бориспільське АТП-31017; 01.07.1986 Бориспільське АТП-31017 на підставі наказу №10 від 22.07.1986 було перейменоване у Бориспільське АТП-13212; з 01.09.1992 позивача було звільнено з роботи за власним бажанням.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки від 05.03.2007 №11 ВАТ «Автотранспортна акціонерна співдружність» «Славутич-Бориспіль» підприємство засноване в 1939 році. З дня заснування Бориспільська авторота. З 1965 р. Бориспільська АТК. З 1962 р. Бориспільський автопарк. Бориспільський автопарк перейменовано в Бориспільське автопідприємство 09033 (наказ №148 від 22.04.1966). Бориспільське автопідприємство перейменовано в Бориспільське автообєднання 09033 (наказ №302 від 30.04.1972). Бориспільське АТО 09033 перейменовано в Бориспільське автопідприємство 31040 (наказ №3 від 06.01.1983). Бориспільське АТП 31040 реорганізовано в Бориспільське автопідприємство 31017 (наказ №122 від 28.09.1984). Бориспільське АТП 31017 перейменовано в Бориспільське автопідприємство 13212 (наказ №10 від 22.07.1986). Бориспільське АТП 13212 перетворено у відкрите акціонерне товариство «Бориспіль-Пасавто» (наказ №7/57 ВП від 31.10.1995). ВАТ «Бориспіль-Пасавто» перейменовано у відкрите акціонерне товариство «Автотранспортна акціонерна співдружність Славутич-Бориспіль» (протокол №1 від 19.03.1997) (а.с.9).

Згідно із дорожнього листа серії 39 ВПА №076262 з 1 по 14 березня 1987 ОСОБА_1, водій першого класу, здійснював виїзди за наступними маршрутами:

- 01.03.1987 Чорнобиль Лелев АБК-2 Чорнобиль;

- 02.03.1987 Чорнобиль Копачі АБК-2 Чорнобиль;

- 03.03.1987 Чорнобиль Припять АБК-2 Чорнобиль;

- 04.03.1987 Чорнобиль Лелев ПУСО АБК-2 Чорнобиль;

- 05.03.1987 Чорнобиль Лелев ПУСО АБК-2 Чорнобиль;

- 06.03.1987 Чорнобиль Припять АБК-2 Чорнобиль;

- 07.03.1987 Чорнобиль Копачі АБК-2 Чорнобиль;

- 08.03.1987 Чорнобиль Копачі АБК-2 Чорнобиль;

- 09.03.1987 Чорнобиль Копачі АБК-2 Чорнобиль;

- 10.03.1987 Чорнобиль Припять АБК-2 Чорнобиль;

- 11.03.1987 Чорнобиль Припять АБК-2 Чорнобиль;

- 12.03.1987 Чорнобиль Припять АБК-2 Чорнобиль;

- 13.03.1987 Чорнобиль Лелев АБК-2 Чорнобиль (а.с.10).

Крім цього, згідно із маршрутним листом від 03.02.2006 №18 ВАТ «Автотранспортна акціонерна співдружність» «Славутич-Бориспіль» ОСОБА_1 із 01.03.1987 по 13.03.1987 (включно) перебував у м. Чорнобиль із ночівлею у м. Чорнобилі, де здійснював перевезення працівників ЧАЕС (а.с.11).

Відповідно до табелю робочого часу водіїв, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у березні 1987 року, ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у відповідних зонах, а саме: 30-ти кілометровій зоні (І зона), м. Припять, с. Копачі, с. Лелев (ПУСО) (ІІ зона), селище Янів АБК-2 (ІІІ зона) (а.с.12).

Судом встановлено, що згідно із довідкою Управління з питань надзвичайних ситуацій Київської обласної державної адміністрації від 10.01.2008 №01-08/12 Управління з питань надзвичайних ситуацій Київської обласної державної адміністрації (колишній штаб ЦО Київської області) підтверджує, що автотранспортні підприємства Київської області, у тому числі Бориспільське АТП 31017 (раніше АТО 09033, АТП 31040, в подальшому АТП 13212, ВАТ «Бориспіль-Пасавто», на теперішній час ВАТ «АТАСС-Бориспіль»), відповідно до вимог розпоряджень начальника ЦО Київської області від 26.04.1986 №01, від 30.04.1986 №2, від 02.05.1986 №9, від 03.05.1986 №16 та інших (зазначені розпорядження мають гриф обмеження доступу), були залучені до проведення евакуаційних заходів із населених пунктів Чорнобильського району, в тому числі міст Припять та Чорнобиль, а також інших заходів ЦО. Довідка видана на підставі архівних розпоряджень начальника ЦО Київської області голови Київської обласної ОСОБА_2 народних депутатів (мають гриф обмеження доступу), які зберігаються в управлінні з питань НС КОДА, для подання до органів соціального забезпечення населення та пенсійного фонду (а.с.8).

Отже, вказаним листом підтверджено участь позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме по лінії Цивільної оборони.

Суд враховує, що позивач набув статус інваліда другої групи внаслідок наявності у нього захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії А №4424923 від 30.06.2006, яке є безстроковим та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою №603104 від 30.06.2006 до посвідчення громадянина (ки), який (яка) постраждав (ла) внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії А №4424923, яка дійсна довічно (а.с.13).

Крім цього, суд звертає увагу, що згідно з листом Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне бюро медико-соціальної експертизи» від 20.07.2018 №184/172 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, 21.06.2006 встановлено другу групу інвалідності з 09.06.2006 довічно на підставі захворювання, повязаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 80% (а.с.44).

Відповідно до довідки Обласної Спеціалізованої МСЕК сер. КИО-І №260905 від 21.06.2006 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги ОСОБА_1 встановлено 80 % втрати професійної здатності з 09.06.2006 довічно (а.с.14).

Крім цього, як вбачається із пенсійного посвідчення №, виданого 19.03.2008 Пенсійним фондом України, ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності 2 групи як потерпілому від аварії на ЧАЕС (а.с.13).

У силу положень статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 №3477-IV у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі Щокін проти України та від 07.07.2011 у справі Серков проти України позицію у частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

Суд також зазначає, що розяснення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, яке відповідач використав для обґрунтування відмови у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовим актом, а носить інформаційно-роз'яснювальний характер і не утворює підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

Враховуючи вищевикладене, відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою й такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як субєктом владних повноважень суду не надано.

Щодо позовних вимог у частині зобовязання Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області прийняти рішення щодо надати ОСОБА_1 статус інваліда війни, суд зазначає наступне.

Згідно приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (у редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин), Посвідчення інваліда війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім'ї загиблого видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

При цьому, суд зазначає, що у період розгляду справи судом постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 632, яка набрала чинності 31.08.2018, було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни та від 2 січня 1995 р. № 1 Про доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302.

Відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (у редакції від 31.08.2018), у тексті Положення слова орган праці та соціального захисту населення, структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення в усіх відмінках і формах числа замінено словами орган соціального захисту населення у відповідному відмінку і числі; слова інвалід війни в усіх відмінках і формах числа замінено словами особа з інвалідністю внаслідок війни у відповідному відмінку і числі; слова і цифри Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією замінено словами Другої світової війни згідно з Постановою КМ № 632 від 22.08.2018.

Так, згідно приписів абзацу 2 пункту 7 Положення №302 (у редакції від 31.08.2018) "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 ОСОБА_3 Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою ОСОБА_3 Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань Цивільної оборони, досить жорстко обмежені у законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Суд звертає увагу, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача надати позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як субєкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень протиправними.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни у звязку із відсутністю документу про залучення особи до формування Цивільної оборони.

Більш того, саме завдяки правовій позиції, обраній відповідачем, позивач був позбавлений можливості на належний розгляд документів про присвоєння статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та отримання пільг та компенсацій, передбачених для осіб цієї категорії.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, у тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

При цьому суд бере до уваги, що позивач є інвалідом другої групи та відповідно є особою, яка першочергово та невідкладно потребує судового захисту, який має бути ефективним та результативним, відтак суд зазначає, що позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пунктів 9 та 10 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення до суду) звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов'язані з залученням свідків та проведенням експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приймаючи до уваги обставини справи, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, з таким розрахунком, щоб суб'єкт владних повноважень мав реальну можливість виконати судове рішення у визначений законом і цим рішенням спосіб з урахуванням об'єктивних обставин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Зобов'язати Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області надати ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

3. Встановити для Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області строк для надання суду звіту про виконання судового рішення 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного тексту рішення 28.09.2018 р.

Суддя Кушнова А.О.