Справа № 804/3750/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року Справа № 804/3750/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу №804/3750/18 за позовом Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування постанови та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, у якому позивач, з урахуванням уточнень, просить суд:

скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 про стягнення з боржника виконавчого збору від 08.05.2018р. №55589038;

стягнути з Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області безпідставно стягнутих коштів у розмірі 14 892,00 грн. на рахунок Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Справі за вищезазначеним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 804/3750/18.

Поданий Департаментом соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації адміністративний позов не відповідав вимогам ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, у звязку з чим ухвалою суду від 25.05.2018р. був залишений без руху, із встановленням позивачу терміну для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної зави без руху.

На виконання ухвали суду від 25.05.2018р. позивач виправив відповідні недоліки позовної заяви.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2018р. відкрито провадження по справі №804/3750/18 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Згідно ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи №804/3750/18 у спрощеному провадженні.

В обґрунтування позовних вимог Департаментом соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у позовній заяві зазначено, що 25.10.2017р. Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом по справі №182/2918/17 частково задоволено вимоги ОСОБА_3 та зобовязано позивача здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_3 щорічну разову грошову допомогу до5 травня за 2016 рік в сумі 920, 00 грн. 23.01.2018р. відповідачем відкрито виконавче провадження з виконання даного рішення суду. Позивач вважає, що з огляду на те, що судом зобовязано Департамент фактично виплатити ОСОБА_3 кошти в сумі 920, 00 грн., то з урахуванням положень ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», розмір виконавчого збору мав складати 92,00 грн., однак 22.05.2018р. відповідачем на підставі постанови №55589038 від 08.05.2018р. про стягнення з боржника виконавчого збору було безспірно стягнуто з рахунків Департаменту кошти в сумі 14 892, 00 грн. З огляду на викладене, позивач вважає оскаржувану постанову органу державної виконавчої служби протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а також просить суд стягнути з відповідача безпідставно стягнуті з Департаменту кошти в сумі 14 892, 00 грн.

Ухвалою від 26.06.2018р. судом встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом 5-ти днів з моменту отримання відповідачем ухвали суду від 26.06.2018р., попередивши відповідача (субєкта владних повноважень) про наслідки неподання ним відзиву до суду, які встановлені ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі №804/3750/18 від 26.06.2018р. відповідач отримав 31.07.2018р., що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У період з 16.07.2018р. по 28.08.2018р. суддя Барановський Р.А. перебував у відпустці.

Станом на 29.08.2018р. відзив Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на позов у встановлений судом строк (тобто - до 06.08.2018р.) відповідачем до суду не надано. Слід зауважити, що заперечення або пояснення відповідача на позов Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у матеріалах адміністративної справи №804/3750/18 також відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів

Відповідно до ч. 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №182/2918/17 за позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, у якому ОСОБА_3 просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача (невиплату йому, як учаснику бойових дій у 2016 році щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком (тобто у розмірі 5650,00 грн.), а також просив зобов'язати відповідача здійснити йому перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік у розмірі, передбаченому ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та з урахуванням проведених виплат.

Постановою від 16.08.2017р. по справі №182/2918/17 Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області (суддя Тихомиров І.В.) задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі, однак ухвалою від 25.10.2017р. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд скасував постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2017 року та прийняв нове рішення, яким суд апеляційної інстанції постановив позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково та зобов'язав Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити нарахування та виплатити позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920 гривень, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 141, а у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017р. набрала законної сили 25.10.2017р. та надалі у касаційному порядку не переглядалась.

Дане рішення суду апеляційної інстанції було звернуто до примусового виконання.

23.01.2018р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження (ВП №55589038) з виконання виконавчого листа №182/2918/17, виданого 05.01.2018р. суддею Нікопольського міськрайонного суду Тихомировим І.В., щодо: «зобовязання Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_3 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920, 00 грн, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141».

08.05.2018р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, якою відповідач постановив стягнути з боржника (Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації) виконавчий збір у розмірі 14 892, 00 грн.

22.05.2018р. Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області звернулось до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації із листом (вих. №07-08/357-47-07 від 22.05.2018р.), у якому орган державної казначейської служби, зокрема, повідомив позивача, що на виконання вищезазначеної постанови державного виконавця здійснено безспірне списання коштів 18.05.2018р. з рахунка боржника №6293 (КЕКВ 2800) згідно меморіального ордеру №1 від 18.05.2018р. на суму 14 892, 00 грн.

Не погодившись із вищезазначеними діями державного виконавця та винесеною ним постановою про стягнення з боржника виконавчого збору, Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Так, зі змісту оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору вбачається, що 23.01.2018р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 Т,М. відкрито виконавче провадження (ВП №55589038) з виконання виконавчого листа №182/2918/17, виданого 05.01.2018р. суддею Нікопольського міськрайонного суду Тихомировим І.В., щодо: «зобовязання Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_3 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920, 00 грн, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141».

Будь-яких інших даних щодо виконання вищевказаного виконавчого листа відповідачем до суду не надано, а судом не встановлено.

Враховуючи викладене, з огляду на ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач мав право стягнути з позивача суму виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, яка фактично стягнута з Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 920, 00 грн. (тобто 92, 00 грн.), у зв'язку з чим оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору в частині суми 14 800, 00 грн. підлягає скасуванню.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо необґрунтованості суми виконавчого збору, у зв'язку з чим постанова про стягнення виконавчого збору від 08.05.2018р. підлягає скасуванню в частині стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 14 800, 00 грн., в іншій частині стягнення, а саме 92,00 грн., оскаржувана постанова є правомірною.

Водночас, щодо позовних вимог Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про стягнення з Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області безпідставно стягнутих коштів у розмірі 14 892,00 грн. на рахунок Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Приписи ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. передбачають, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню, то вказане положення передбачає чітку підставу для повернення стягнутого виконавчого збору - скасування рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Проте, у даному випадку рішенням, що підлягало виконанню, є ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017р. по справі №182/2918/17, яка по суті не скасована, виконавчий документ виконавчий лист, виданий на виконання даного судового рішення, таким, що не підлягає виконанню, не визнавався, що виключає можливість скасування вищенаведеного положення.

З огляду на викладене, для повернення виконавчого збору позивач має скористатися загальним способом, передбаченим законодавством для повернення з бюджету помилково або надміру перерахованих коштів, згідно Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013р.

Процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні(місцеві) гарантії визначає Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013 року (далі - Порядок №787).

Згідно п. 2 Порядку він визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії.

Виконавчий збір є збором і є доходом бюджету, відповідно, на нього поширюється дія Порядку.

Згідно з пунктом 3 Порядку №787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника.

Відповідно до п. 5 Порядку №787 - повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою з найменуванням та ідентифікаційним кодом установи (у разі наявності), з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету здійснюється з того бюджету, до якого такі кошти були зараховані (п. 15 Порядку №787).

Аналіз наведених норм свідчить, що підставою для повернення безпідставно стягнутого виконавчого збору органами Державної казначейської служби України є подання органу, що контролює справляння надходжень бюджету, у даному випадку Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області.

Отже, для повернення позивачу помилково сплачених коштів відповідач має ініціювати звернення із відповідним поданням до органів Державної казначейської служби України у відповідності до положень Порядку №787.

У відповідності до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в даній частині позовних вимог позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав та законних інтересів, у звязку з чим, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вчинити дії щодо повернення з Державного бюджету України суми виконавчого збору у розмірі 14 800, 00 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот гривень) на відповідний рахунок Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (, одержувач Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, р/р №6293 у Державній казначейській службі України, м.Київ, МФО 820172) в порядку, визначеному чинним законодавством України, оскільки такий спосіб захисту, на думку суду, є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача.

На підставі ч.2 ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із приписами ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що відповідачем, як субєктом владних повноважень, не доведено правомірність оскаржуваного рішення та його відповідність нормам діючого законодавства України.

Окрім того, приймаючи рішення у даній справі, суд враховує ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої, неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням відсутності відзиву або заперечень на позов від відповідача (субєкт владних повноважень), з огляду на положення ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку, що позов Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування постанови та стягнення коштів - підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат в порядку ст.ст. 143 та 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно із приписами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 3524, 00 грн., що документально підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення №322 від 19.06.2018р. на суму 3524, 00 грн. Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що адміністративний позов Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації - задоволено частково, суд доходить до висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду в сумі 3500, 00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідного субєкта владних повноважень з урахуванням нижченаведеного.

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження; розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань, довгострокових зобов'язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету; бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету.

Відповідачем у справі №804/3750/18 виступав Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, який не є розпорядником бюджетних коштів, оскільки не є самостійною бюджетною установою, а є структурним підрозділом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

На підставі викладеного, здійснені позивачем документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 3500, 00 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, шляхом їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (місцезнаходження: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ) до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49101, м.Дніпро, вул. Старокозацька, 56) про скасування постанови та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 про стягнення судового збору №55589038 від 08.05.2018р. в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 14 800, 00 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот гривень).

Зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вчинити дії щодо повернення з Державного бюджету України суми виконавчого збору у розмірі 14 800, 00 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот гривень) на відповідний рахунок Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (, одержувач Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, р/р №6293 у Державній казначейській службі України, м.Київ, МФО 820172) в порядку, визначеному чинним законодавством України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації () за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області () судові витрати в сумі 3500, 00 грн. (три тисячі пятсот гривень).

Копію рішення суду направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1