Справа № 583/527/15-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №583/527/15-а

адміністративне провадження №К/9901/1643/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м.Охтирці та Охтирському районі Сумської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року (головуючий суддя Перцова Т.С., судді: Дюкарєва С.В., Жигилія С.П.) у справі №583/527/15-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Охтирці та Охтирському районі Сумської області, третя особа: Професійне училище соціальної реабілітації м.Охтирки про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулася в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі Сумської області (далі по тексту - УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі, відповідач, пенсійний орган), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі від 8 січня 2015 року № 8 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років; зобов'язати УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі Сумської області прийняти відповідне рішення щодо призначення пенсії за вислугу років.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона відпрацювала на посадах педагогічних працівників - вчителя історії та вихователя училища соціальної реабілітації міста Охтирка Сумської області майже 30 років. Зазначене училище є навчальним закладом другого атестаційного рівня, що входить до системи освіти та здійснює професійну підготовку дівчат, які потребують особливих умов виховання. 25 грудня 2014 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років, про що було видано наказ № 52 - к від 25 грудня 2014 року. Проте, відповідач у призначенні пенсії відмовив з тих підстав, що зазначені у трудовій книжці назви посад (вчитель, вихователь) не відповідають вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року за № 909, якою затверджено перелік закладів та установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 8 квітня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову про часткове задоволення позову. Визнано протиправним і скасовано рішення управління Пенсійного фонду України в м. Охтирка та Охтирському районі від 8 січня 2015 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м.Охтирці та Охтирському районі Сумської області розглянути питання про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, викладених у цій постанові. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що ОСОБА_1 25 грудня 2014 року була звільнена з посади вчителя історії за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років.

Згідно з копією довідки від 29 грудня 2014 року за №02/21, виданої Професійним училищем соціальної реабілітації м. Охтирки, ОСОБА_1 дійсно працювала в Професійному училищі соціальної реабілітації м. Охтирки на посадах: вихователя - з 11 серпня 1986 року по 07 вересня 1986 року; вчителя - з 08 вересня 1986 року по 25 грудня 2014 року.

26 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі із заявою про призначення пенсії за вислугу років, однак рішенням від 8 січня 2015 року позивачеві було відмовлено у призначенні такої пенсії з посиланням на те, що оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 (далі - Постанова №909, Перелік №909) не передбачено посад вихователя та вчителя, які працюють у професійно-технічних навчальних закладах, період роботи позивачки з 11.08.1986 року по 07.09.1986 року на посаді вихователя, з 08.09.1986 року по 25.12.2014 року на посаді вчителя Професійного училища соціальної реабілітації не дає права на пенсію за вислугу років. Наявний у позивача педагогічний стаж складає лише 2 роки 22 дні, а тому підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні (а.с.6).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підтримав позицію пенсійного органу, що відсутність посад вихователя та вчителя у Переліку №909 свідчить про відсутність підстав вважати період роботи позивача на цих посадах спеціальним, і як, наслідок, за відсутності необхідного спеціального стажу, відсутні й підстави для призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Апеляційний суд не погодився з такими висновками суду першої інстанції з тих підстав, що згідно Переліку №909 право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, у вищих навчальних закладах І та ІІ рівня акредитації, професійних навчально-виховних закладах - викладачі, педагоги. Постановою Кабінету Міністрів України №963, прийнятою 14.06.2000 року, затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, яким конкретизовано, що до посад педагогічних працівників відносяться, зокрема, вчителі та вихователі.

З цих підстав апеляційний суд дійшов висновку, що посади вчителя і вихователя, які займала ОСОБА_1 відносяться до посад педагогічних працівників, а відтак, надають позивачеві право на пенсію за вислугу років як педагогу професійного навчально-виховного закладу.

Не погодившись з постановою апеляційного суду, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована фактично, тими обставинами, які стали підставою для відмови в зарахуванні позивачу спірного стажу її роботи, оскільки посада вчитель і вихователь не передбачені Переліком №909, а підстави вважати ці посади такими, що відносяться до педагогів професійного навчання відсутні. При цьому, скаржник наполягає, що предметом спору є не факт визнання позивача педагогічним працівником, оскільки право на пенсію за вислугу років дає не трудова функція, освіта та кваліфікація особи, наявність певної категорії чи педагогічного звання, а спеціальний стаж, який визначає саме Перелік №909.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам, зокрема, пенсію за вислугу років.

Згідно з пунктом "е" статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788), в редакції діючій на час звернення позивача за пенсією, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судами встановлено, що згідно записів трудової книжки, позивач працювала в Професійному училищі соціальної реабілітації м. Охтирки на посадах: вихователя - з 11 серпня 1986 року по 07 вересня 1986 року; вчителя - з 08 вересня 1986 року по 25 грудня 2014 року.

Як встановлено судами, відповідно до пункту 10 Положення про професійне училище соціальної реабілітації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 1993 року за № 859 (у редакції від 08 серпня 2014 року за № 734) учні (вихованці), які потребують соціальної допомоги та реабілітації, з певних причин не мають базової загальної середньої освіти, можуть одночасно здобувати базову загальну середню освіту, поєднуючи професійну складову компоненту базисної структури навчальних планів для підготовки кваліфікованих робітників з типовим навчальним планом загальноосвітніх навчальних закладів, що затверджуються Міністерством освіти і науки. Учні (вихованці) училища отримують загальну освіту у школі ІІ - ІІІ ступенів при училищі соціальної реабілітації м. Охтирка. Забезпечують загальноосвітню підготовку вихованок вчителі відповідно до штатного розпису закладу.

При цьому суд першої інстанції встановив, що у попередній редакції Статуту професійного училища соціальної реабілітації м. Охтирка, затвердженого наказом заступником Міністра освіти і науки України від 25 серпня 2004 року, у пункті 1.12. зазначено, що при училищі соціальної реабілітації діє середня загальноосвітня школа, яка є його структурним підрозділом. Вказана редакція Статуту діяла до 25 листопада 2014 року, тобто у спірні періоди роботи позивача.

В касаційній скарзі відповідач зазначає й про наявність у Училища ліцензії на право провадження освітньої діяльності за рівнем повної загальної середньої освіти, а також свідоцтва про атестацію, відповідно до якого Училище визнано атестованим за статусом професійного училища соціальної реабілітації (з правом впровадження загальноосвітньої підготовки) за рівнем загальної середньої освіти.

Вказані обставини свідчать про спеціальність закладу освіти, специфіка якого полягає у наданні учням, окрім робітничого і професійного навчання, ще й загальної середньої освіти (компетенція загальноосвітньої школи).

Відповідно до Переліку №909, в редакції, діючій на момент його прийняття, було передбачено, що вчителі і вихователі середніх загальноосвітніх навчальних закладів, а так само викладачі, педагоги Вищих навчальних закладів I і II рівня акредитації, професійних навчально-виховних закладів, є працівниками освіти, які мають право на вислугу років за наявності стажу роботи не менше 25 років.

При цьому редакція Переліку №909, яка діяла на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, також передбачала право вчителів і вихователів середніх загальноосвітніх навчальних закладів, а також педагогів професійного навчання Вищих навчальних закладів I і II рівня акредитації, професійних навчально-виховних закладів на пенсію за вислугу років.

Постановою Кабінета Міністрів України №963 затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, відповідно до якого вчителі всіх спеціальностей та вихователі відносяться до педагогічних посад.

Апеляційний суд правильно зазначив, що та обставина, що загальноосвітня школа не була відокремленою структурною одиницею Професійного училища соціальної реабілітації не спростовує наявність у позивача права на зарахування спірного періоду роботи до спеціального стажу, який надає право на пенсію за вислугу років.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що сукупність наданих позивачем документів підтверджують наявність у позивача спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років згідно пункту «е» ст.55 Закону №1788.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що цим судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м.Охтирці та Охтирському районі Сумської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду