Справа № 804/4978/17
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКУРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

18 жовтня 2018 р. Справа № 804/4978/17

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
за участі секретаря судового засіданняОСОБА_2
за участі:
представників позивача представника відповідача третьої особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити певні дії, скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_6 в якому просив:

- визнати протиправними дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 щодо внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30715346 від 30.07.2016 року;

- зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 30715346 від 30.07.2016 року;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30715346 від 30.07.2016 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2017 року ухвалою суду відкрито провадження у справі № 804/4978/17.

Ухвалою суду від 19 вересня 2017 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 200/13814/17.

06 серпня 2018 року ухвалою суду провадження у справі № 804/4978/17 поновлено, у зв'язку з тим, що обставини які зумовили зупинення провадження були усунені.

У судовому засіданні, призначеному на 18 жовтня 2018 року, судом з власної ініціативи було поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі з огляду на те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представники сторін проти закриття провадження у справі № 200/13814/17 не заперечували.

Заслухавши думку представників сторін, суд дійшов висновку, що провадження у даній справі слід закрити з огляду на наступне.

Згідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пункт 1 ч. 1 та абз. 1, 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України дає визначення термінів «адміністративна справа» та «публічно-правовий спір».

Так, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Пунктом 7 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Так, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, а саме, зокрема, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України).

При цьому, суд зазначає, що однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Із матеріалів вбачається, що у заявленому позові ОСОБА_7 фактично оспорює правомірність набуття третьою особою - ОСОБА_6 у власність квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу та як наслідок проведеної 30.07.2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.07.2016 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 державної реєстрації права власності на цю квартиру.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_7 насамперед обґрунтовані порушенням цивільних прав позивача, зокрема права власності на нерухоме майно.

При цьому, в матеріалах справи міститься ухвала від 12 жовтня 2018 року про відкриття провадження у цивільній справі №200/14724/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Таким чином, винесенню рішення, яке є предметом оскарження, передує спір про право користування нерухомим майном та законність набуття особою права власності на об'єкт нерухомості, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Тобто, правовідносини, які склалися між сторонами, не є публічно-правовим спором і не підпадають під визначення справи адміністративної юрисдикції та публічно-правового спору, в розумінні ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідно і юрисдикція адміністративних судів, встановлена ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, на цей спір не поширюється. Вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу державної влади, що виключає розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

За таких підстав предметом судового розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення приватного нотаріуса, як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення права власності позивача на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Оскільки у цій справі існує невирішений спір про право, то подальше оспорювання правомірності набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв'язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об'єкт нерухомого майна. Такий спір, з урахуванням суб'єктного складу учасників справи, має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією ОСОБА_9 Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2018 року у справі №826/27224/15 (провадження №11-534апп18).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на наведене, суд роз'яснює, що оскільки спір виник з договірних відносин, а тому має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 243 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 804/4978/17 за позовом ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_6 про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити певні дії, скасування рішення - закрити.

Роз'яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Розяснити позивачу, що згідно ч. 2 ст. 239 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтєю 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали суду складений 22 жовтня 2018 року.

Суддя ОСОБА_1