Справа № 0440/5359/18
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2018 року Справа № 0440/5359/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Букіна Л.Є.,
за участю: секретаря судового засідання Бутенко П.В.,
представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - Борисенко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 16.07.2018 надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 18.06.2018 № 2767 року у частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби у поліції та поновити його на службі у поліції, на посаді заступника начальника - начальника кримінальної поліції Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що його звільнення і оскаржений наказ є незаконним, протиправним та таким, що грубо порушує трудові права, оскільки на момент накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, відсутній відповідний вирок суду у рамках розслідування кримінального провадження, в якому йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 статті 368 Кримінального кодексу України. На думку позивача, вказані дії порушують принцип презумпції невинуватості, закріпленого у Конституції України і необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу, оскільки накладення дисциплінарного стягнення відповідачем відбулось за відсутності беззаперечних доказів причетності позивача до вимагання та отримання неправомірної вигоди. Також зазначив, що під час прийняття оскарженого наказу відповідач не врахував тяжкість поступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяну шкоду, попередню поведінку особи, а також його ставлення до виконання службових обов'язків. Крім того посилався, що звільнення зі служби відбулось у період його тимчасової непрацездатності. Окрім цього зауважив, що ним подавалися рапорти на звільнення зі служби у поліції за власним бажанням, які відповідач протиправно розглянув вже після звільнення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.07.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній у задоволенні позову просить відмовити, оскільки здійснення досудового слідства, повідомлення позивачу про підозру у вчинення кримінального проступку, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України не є перешкодою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, при цьому, здійснення кримінального провадження щодо позивача, у випадку визнання його вини у вчиненні кримінального проступку обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили передбачатиме своїм наслідком притягнення його до кримінальної відповідальності, що є іншим видом юридичної відповідальності ніж дисциплінарна відповідальність. Також зазначив, що на момент звільнення позивача, останнім не надано жодного доказу, який би підтверджував його тимчасову непрацездатність. Крім того посилався на приписи статті 38 КЗпП України, яка не містить імперативної норми щодо розгляду роботодавцем заяви про звільнення працівника у день її подання, при цьому, у поданих рапортах позивачем не визначено бажану дату звільнення, у зв'язку з чим вважає, що приймаючи оскаржений наказ діяв у межах наданих повноважень.
Заслухавши пояснення позивача і представників сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що перед звільненням, ОСОБА_1 перебував на службі в органах національної поліції України у званні майор поліції.
19.05.2018 ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за наслідками розгляду клопотання прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою застосовано до ОСОБА_1 запобіжних захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.
На підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2018 року по справі № 200/8928/18, наказом від 07.06.2018 року «По особовому складу» позивача відсторонено від займаної посади.
Також, 18.06.2018 року наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за № 2767 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ВП ГУНП» за порушення службової дисципліни, вимог п.1 ч.1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», статей 7 та 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Присяги працівника поліції, абзацу 1, 2 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України за №1179 від 09.11.2016 наказано накласти на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
На виконання зазначеного наказу, відповідачем відповідно до наказу від 18.06.2018 № 167 о/с «По особовому складу» згідно з пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено позивача зі служби в поліції з 18.06.2018 року (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
Вважаючи, що його незаконно звільнено зі служби в поліції, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Таким чином, законодавець розрізняє окремі види юридичної відповідальності поліцейського за вчинення протиправних діянь, зокрема: у розрізі кримінально-правого та дисциплінарно-правового аспектів.
Суд зауважує, що кримінальна відповідальність поліцейського настає у випадках вчинення ним кримінального правопорушення, а порядок застосування такого виду юридичної відповідальності визначено Кримінальним процесуальним кодексом України.
Натомість, як визначено частиною другою статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Отже, дисциплінарна та кримінальна відповідальність поліцейського є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення поліцейських до конкретного виду юридичної відповідальності здійснюється за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Пунктом 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.12.2015 №901-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширити на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».
Оскільки на момент виникнення та реалізації спірних відносин Закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» не набрав чинності, при вирішенні питання про притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності слід керуватися саме приписами Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 №3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».
Так, Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.
За визначенням, наведеним у статті 2 Дисциплінарного статуту, дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.
У силу положень статті 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.
А відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.
Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначено статтею 14 Дисциплінарного статуту, відповідно до частини першої якої з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.
При цьому, позивач не оскаржує порядок та процедуру проведення службового розслідування, окрім цього, останній відмовився від надання будь-яких пояснень за фактом наявності відомостей про порушення ним службової дисципліни посилаючись на положення статті 63 Конституції України.
Не вдаючись до аналізу кримінально-правового аспекту вищеописаного діяння позивача, суд зауважує, що встановлені у ході службового розслідування обставини у достатній мірі підтверджуються факт вчинення позивача дисциплінарного проступку та з цього приводу вважає зазначити про таке.
В силу положень частини першої статті 64 Закону України «Про Національну поліцію» особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: Я, (прізвище, ім'я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов'язки".
Аналіз тексту Присяги поліцейського є підставою для висновку, що в основу поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки. Працівник поліції покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх невиконання.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09.11.2016 №1179, під час виконання службових обов'язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов'язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, зокрема, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; у кожному окремому випадку обирати той захід з-поміж заходів, передбачених законодавством України, застосування якого призведе до настання найменш негативних наслідків; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов'язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України; виявляти повагу до гідності кожної людини, справедливо та неупереджено ставитися до кожного, незважаючи на расову чи національну приналежність, мову, стать, вік, віросповідання, політичні чи інші переконання, майновий стан, соціальне походження чи статус, освіту, місце проживання, сексуальну орієнтацію або іншу ознаку; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; мати охайний зовнішній вигляд, бути у встановленій формі одягу; дотримуватися норм ділового мовлення, не допускати використання ненормативної лексики; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Отже, законодавець висуває підвищені вимоги до поліцейського, що пов'язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки і порядку.
У свою чергу, недотримання поліцейським вищезазначених вимог є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.
У силу положень статті 12 Дисциплінарного статуту одним з видів дисциплінарного стягнення є звільнення з органів внутрішніх справ.
Частиною першою статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, окрім іншого, у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (пункт 6); у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (пункт 10).
Таким чином, законодавець розрізняє випадки притягнення поліцейського до дисциплінарної та кримінальної відповідальності у якості двох самостійних підстав для звільнення зі служби.
Так, у першому випадку рішення про звільнення поліцейського зі служби в Національній поліції ухвалюється на підставі висновку службового розслідування, а у другому - на підставі обвинувального вироку суду, що набрав законної сили.
Отже, наявність судового рішення про визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення не є визначальною для притягнення такої особи до дисциплінарної відповідальності, адже питання про дисциплінарну відповідальність вирішується за результатами проведення службового розслідування.
З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними твердження позивача про незаконність рішень щодо його звільнення у зв'язку із недоведеністю його вини у скоєнні кримінального правопорушення, оскільки позивача звільнено саме за вчинення дисциплінарного проступку.
Підсумовуючи вищевикладене, а також беручи до уваги встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача зі служби в поліції відповідачем було враховано тяжкість вчиненого проступку, обставини, за яких його вчинено, шкоду заподіяну авторитету поліції, відношення позивача до вчиненого, у зв'язку із чим, застосування до останнього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів поліції є законним та обґрунтованим, а оскаржений наказ прийнятий відповідачем у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України.
Щодо посилань позивача на тимчасову непрацездатність на момент його звільнення, суд враховує правову позицію Вищого адміністративного суду України, викладену у Аналітичній довідці про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративним судами спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби від 01.02.2009 року, відповідно до якої Вищий адміністративний суд України звернув увагу, що захист порушеного права позивача при звільненні з публічної служби під час періоду непрацездатності може бути відновлено шляхом зміни дати звільнення.
Тобто, звільнення особи у період її тимчасової непрацездатності не є визначальною ознакою для визнання протиправного наказу про звільнення, а встановлення вказаних обставин має наслідком відновлення її порушеного права шляхом зміни дати такого звільнення.
Проте, у вказаних правовідносинах суд позбавлений такої можливості, оскільки наказ від 18.06.2018 № 167 о/с «По особовому складу», яким позивача звільнено зі служби в поліції з 18.06.2018 року (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) останнім не оскаржується.
Посилання позивача на рапорт про звільнення зі служби у поліції за власним бажанням від 04.06.2018 року, який, на думку останнього, відповідач протиправно розглянув вже після звільнення, судом до уваги не приймається, оскільки вказані обставини не є беззаперечною підставою для скасування оскарженого наказу, при цьому, суд враховує, що він (рапорт) поданий вже після призначення службового розслідування за фактом вчинення ним дисциплінарного проступку, а за висновком службового розслідування позивача рекомендовано звільнити з органів внутрішніх справ на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірність оскарженого рішення через вчинення дисциплінарного проступку, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.
Згідно зі статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 26.10.2018 року.

Суддя Л.Є. Букіна