Справа № 2а-1777/12/1370
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2018 року

Київ

справа №2а-1777/12/1370

провадження №К/9901/33337/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т.Г.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №2а-1777/12/1370

за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області про визнання дій протиправними, скасування наказу №5 о/с від 30.01.2004 року про звільнення з посади та органів кримінально-виконавчої системи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (постановлену у складі: головуючого судді - Сасевича О.М.) від 24 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Затолочного В.С., суддів: Шавеля Р.М., Матковської З.М.) від 30 березня 2017 року,

у с т а н о в и в :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної пенітенціарної служби України про визнання дій протиправними, скасування наказу №5о/с від 30.01.2004 року та поновлення на роботі.

2. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2012 року вказану позовну заяву було залишено без розгляду у зв'язку з пропуском встановленого законом строку звернення до суду.

3. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2012 року скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2012 року, а матеріали справи направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

4. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2012 року позовну заяву було повернуто позивачу.

5. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2012 року в справі № 2а-1777/12/1370 -скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

6. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

7. Не погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

8. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 серпня 2016 року було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1, скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2014 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

9. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2017 року, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв'язку з пропуском встановленого законом строку звернення до адміністративного суду та відсутністю підстав для його поновлення.

10. 28 квітня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1.

11. У касаційній скарзі скаржник просить ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

12. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2017 року.

13. У червні 2017 року відповідач подав заперечення на касаційну скаргу.

14. 05 березня 2018 року вказана касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15. Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції винесенні з порушенням норм процесуального права, а тому підлягають скасуванню. Скаржник зазначає, що судами безпідставно вдруге досліджувалися обставини пропуску строку звернення позивача до суду, оскільки ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2012 року про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку із пропуском строків звернення до суду було скасовано ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012 року, яка набрала законної сили.

Б. Доводи позивача у справі

16. У запереченнях на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. Вказує, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

ІІІ. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

17. Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень).

17.1. Частина 1 статті 99. Адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

17.2. Стаття 100. Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

17.3. Пункт 9 частини 1 статті 155. Суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

18. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Предметом оскарження у даній адміністративній справі є наказ відповідача №5о/с від 30.01.2004 року по особовому складу про звільнення позивача в запас через службову невідповідність, а також похідні від цієї вимоги інші позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач про порушення своїх прав та інтересів внаслідок винесення спірного наказу та звільнення з роботи дізнався не пізніше лютого 2004 року, що підтверджується фактом звернення ОСОБА_1 до Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою від 18.02.2004 року про визнання недійсним зазначеного вище спірного наказу відповідача.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що саме з моменту ознайомлення позивача у лютому 2004 року з наказом про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року і розпочався строк для звернення до суду, оскільки про можливе порушення своїх прав та інтересів позивач міг довідатися ще тоді, а не з моменту, коли йому стало відомо про закриття 13.01.2012 року кримінальної справи, порушеної щодо нього.

Судом встановлено, що підставою для прийняття оспорюваного наказу про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року було не порушення чи розслідування кримінальної справи стосовно позивача та не факт вчинення ним злочину. Єдиним приводом для прийняття наказу про звільнення був наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань від 24.01.2004 року №10, про що й зазначено в наказі про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року в частині підстав для його прийняття.

Під час нового розгляду даної адміністративної справи до її матеріалів було також долучено вищезазначений наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань від 24.01.2004 року №10 «Про суттєві порушення в роботі Львівського територіального контрольно-ревізійного відділу та покарання винних», яким було вирішено звільнити ОСОБА_1 через службову невідповідність.

Судом першої інстанції було проаналізовано зміст вказаного наказу від 24.01.2004 року №10 та встановлено, що рішення щодо звільнення позивача зі служби було прийнято не в зв'язку з його засудженням чи розслідуванням кримінальної справи щодо позивача, не тільки з підстав можливого вчинення ним злочину та порушення відповідної кримінальної справи, а з сукупності підстав (надання фіктивних фінансових документів, а також неналежного виконання функціональних обов'язків, допущення неправомірних дій під час здійснення контрольних заходів, випадків попередніх притягнень до дисциплінарної відповідальності), які свідчили про службову невідповідність такої особи.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини даної справи в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що розслідування кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 та її подальше закриття самі по собі не могли обумовлювати дату початку обчислення строку звернення до суду з вимогою про скасування наказу №5о/с від 30.01.2004 року, який розпочався з лютого 2004 року.

Враховуючи, що на момент початку перебігу строку звернення до суду з вимогами про скасування наказу від 30 січня 2004 року № 5о/с Кодекс адміністративного судочинства України ще не був прийнятий, судом застосовано норми законодавства, що діяли на момент виникнення права позивача на судовий захист, а саме - Кодекс законів про працю України в редакції від 14.08.2003.

Чинними на той момент нормами статті 233 Кодексу законів про працю України було визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач із даним адміністративним позовом звернувся до суду лише 27.02.2012 року, про що свідчить штамп відділення поштового зв'язку на конверті (позовна заява надійшла до суду 29.02.2012 року), тобто з пропуском строку звернення до суду.

Разом з тим, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія, яких у даному випадку не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд вважає вірними висновки судів попередніх інстанцій про залишення позовної заяви без розгляду.

Доводи скаржника щодо безпідставного дослідження судами обставини пропуску строку звернення позивача до суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене у ході нового розгляду справи та на підставі додатково встановлених фактичних обставин, а тому він не був обмежений висновками Львівського апеляційного адміністративного суду, викладеними в ухвалі від 13.06.2012 року.

Слід зауважити, що судом першої інстанції було встановлено, коли позивачу достеменно стало відомо про наявність спірного наказу позивача, можливість його своєчасного оскарження на протязі тривалого строку з моменту вчинення оскаржуваних дій відповідача, перевірено можливу пов'язаність оспорюваних рішень відповідача з притягненням позивача до кримінальної відповідальності.

19. Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

20. Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

21. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

22. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2017 року у справі № 2а-1777/12/1370 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Г. Стрелець

Судді О. В. Білоус

І. Л. Желтобрюх