Справа № 755/12090/18
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13.08.2018 у справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві звернулося до суду з адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13.08.2018 позов задоволено. Вирішено примусово видворити громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, та затримати ОСОБА_3 з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтами було подано апеляційні скарги з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в яких просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апелянтів обґрунтовані тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення про необхідність примусового видворення відповідача прийнято з порушенням встановленої процедури та всупереч положенням закону, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Приписами ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві відносно громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ 003917 від 11.08.2018, за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКМ 003917 від 11.08.2018 за вчинення вказаного правопорушення на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн. в дохід держави.

Копію постанови ОСОБА_3 отримав 11.08.2018, проте штраф не сплатив.

11.08.2018 ГУ ДМС України в м. Києві, у зв'язку з порушенням правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким зобов'язано покинути територію України у термін до 12.08.2018.

Дане рішення відповідач отримав 11.08.2018, що підтверджується матеріалами справи та підписом відповідача. Крім того, ОСОБА_3 під розпис повідомлений про те, що він зобов'язаний залишити територію України не пізніше 12.08.2018 року.

Вказане рішення відповідачем не оскаржувалося та у встановлений строк без поважних причин виконано не було.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з позовом про примусове видворення відповідача та його затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач незаконно потрапив на територію України поза пунктом пропуску через державний кордон, у останнього відсутні документи на право перебування на території України, а також відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, а отже вимоги органу ДМС України є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

За приписами ч. 5 ст. 26 Закону, іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Статтею 30 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відтак, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 перебуває на території України з липня 2018 року, за порушення правил перебування іноземців в Україні 11.08.2018 відносно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Рішення про примусове повернення до суду не оскаржувалося. Відповідно до прийнятого рішення про примусове повернення іноземець повинен був самостійно залишити територію України, тобто виїхати до будь-якої країни світу, в строк зазначений у рішенні - не пізніше 12 серпня 2018 року. Однак, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 рішення в установлений строк без поважних причин не виконав.

З огляду на вказане, колегія суддів зауважує, що оскільки ОСОБА_3 досяг 18-річного віку, порушив законодавство, яким встановлено правовий режим перебування на території України іноземців, документів на право перебування на території України не має, не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, то наявні підстави для примусового видворення відповідача за межі території України.

Стосовно вимог про затримання ОСОБА_3, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість місяців), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Водночас, приписами ст. 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відтак, оскільки матеріали справи свідчать про можливе ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення про його примусове видворення, що підтверджує його ухилення від добровільного виїзду, відсутність родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, а також документів на повернення, то суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для затримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення примусового видворення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання в апеляційній скарзі стосовно того, що відповідач перебував під наглядом працівників Державної міграційної служби, а відтак не міг покинути територію України, оскільки матеріали справи та апеляційна скарга не містять жодних доказів про те, що у період з 11.08.2018 по 12.08.2018 ОСОБА_3 вживав будь-яких заходів для виконання рішення органу ГУ ДМС у м. Києві, яким його зобов'язано покинути Україну.

Крім того, приписами ч. 6 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що з метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Отже, факт перебування з відповідачем уповноважених осіб, які мали право супроводу з метою контролю за виконанням рішення про примусове повернення не суперечить вимогам чинного законодавства, та не порушує прав та інтересів Момінул Іслам.

Доводи апелянта щодо невчасного вручення йому копії оскаржуваного рішення після розгляду справи судом першої інстанції спростовуються матеріалами справи, серед яких міститься розписка ОСОБА_3 від 13.08.2018 про отримання копії рішення.

Також, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта, що йому не було роз'яснено зміст рішення ГУ ДМС у м. Києві про примусове повернення, оскільки воно було вручено ОСОБА_3 11.08.2018 під розписку в присутності перекладача, що підтверджується матеріалами справи. В той же час, апелянт не вказав, що саме слід було роз'яснювати відповідачу із змісту рішення, яким його зобов'язано покинути територію України не пізніше 12.08.2018, або яка саме частина рішення підлягала роз'ясненню, або була незрозумілою відповідачу.

Під час розгляду вказаної справи судами обох інстанції враховано, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Водночас, зазначених обставин щодо відповідача не встановлено.

Стосовно інших посилань апеляційних скарг, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13.08.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 16.10.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук