Справа № 810/4230/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року м.Київ справа № 810/4230/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про зобовязання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1А.) з позовом до Ірпінського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - відповідач) про зобовязання Ірпінського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області доповнити актовий запис №166 від 07.05.2007 про народження ОСОБА_2 відомостями щодо національності позивача як батька дитини "німець".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він, ОСОБА_1, за національністю є "німець". Той факт, що позивач є німцем за національністю, повністю підтверджений документами, а саме свідоцтвом про народження матері позивача - ОСОБА_3, з якого вбачається, що національність батька матері позивача 12"німець" та свідоцтвом про народження ОСОБА_1, відповідно до якого національність матері - "німкеня".

Позивач пояснює, що він народився у Казахстані. У 2003 році його сімя переїхала в Україну. 30 липня 2003 року позивачу було видано паспорт громадянина України серії КО №509918, у якому, згідно чинного законодавства, національність не вказана.

У 2006 році позивач одружився із ОСОБА_4, від спільного шлюбу з якою 09 квітня 2007 року у подружжя народився син - ОСОБА_2, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області складено актовий запис про народження за №166 від 07.05.2007 та видане свідоцтво про народження сина.

Однак, у свідоцтві про народження сина позивача національність батьків, зокрема, й позивача, не вказана.

Позивач стверджує, що не дивлячись на те, що у документах, які посвідчують особу, та видаються державними органами, національність особи не вказується, офіційні дані про його національність для нього є важливими.

Оскільки ні в паспорті громадянина України позивача, ні в свідоцтві про народження його сина національність позивача не вказана, у липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з письмовою заявою, у якій просив доповнити актовий запис про народження сина відомостями щодо національності батька - "німець". У відповідь відповідач повідомив, що відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" органи державної реєстрації актів цивільного стану можуть вносити зміни, доповнення або виправлення в актові записи цивільного стану лише на підставі рішення суду.

Позивач вважає, що невнесення доповнень до актового запису №166 від 07.05.2007 про народження його сина ОСОБА_2 щодо відомостей про національність батька, ОСОБА_1 - "німець", є обмеженням його прав та прав його дитини, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, проте всі витребувані судом ухвалою від 20.08.2018 року документи подав через канцелярію суду 17.09.2018.

Сторони у судове засідання 20.09.2018 не зявились, про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, 20.09.2018 позивачем через канцелярію суду подано письмове клопотання про продовження розгляду справи №810/4230/18 у порядку письмового провадження.

Відповідач 17.09.2018 через канцелярію суду подав письмове клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи подані суду учасниками справи клопотання та приймаючи до уваги, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом серії КО №509918, виданим Пирятинським РВ УМВС України в Полтавській області 30.07.2003 (том 1, а.с. 18).

Судом встановлено, що 11.07.2006 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за №192.

Факт реєстрації даного шлюбу підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ОК №027276 від 11.07.2006 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, де зазначено прізвище дружини після одруження Керн (а.с.17).

09.04.2007 у подружжя народився син - ОСОБА_2, про що в Книзі реєстрації народжень 07 травня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за №166.

Факт реєстрації народження дитини підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-ОК №064844 від 07.05.2007, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області (а.с.16).

12 липня 2017 року позивач звернувся до Ірпінського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області з проханням внести зміни до актового запису про народження сина №166 від 07.05.2007, ОСОБА_2, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, а саме: внесення відомостей щодо національності батька дитини ОСОБА_1 "німець" (а.с. 31).

Листом від 12.07.2018 №1618/16.28-37 відповідач повідомив ОСОБА_1, що актовий запис про народження його сина було складено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1367 від 12.09.2002 року "Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану", а саме відповідно до Зразка актового запису про народження, у якому відсутня графа "національність" батьків, і на підставі актового запису було видано свідоцтво про народження сина позивача, в якому також відповідно до вищевказаної постанови відсутня графа "національність" батьків.

Відповідач зазначив, що внесення змін до актових записів цивільного стану проводиться відповідним відділом державної реєстрації актів цивільного стану лише за наявності достатніх підстав, які підтверджуються документально. В інших випадках питання внесення змін є предметом розгляду суду.

Для прийняття заяви про внесення змін до актового запису про народження сина позивача №166 від 07.05.2007, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області на ОСОБА_2, а саме: внести відомості щодо національності батька дитини як "німець", - позивачу потрібно надати документи, які підтверджують, що він за національністю "німець".

Оскільки документи, які підтверджують національність позивача "німець", у позивача відсутні, і, як випливає з вищевикладеного, відділи державної реєстрації актів цивільного стану не мають компетенції встановлювати приналежність особи до тієї чи іншої національності, відділ рекомендував звернутися до суду з питання внесення змін до актового запису про народження сина позивача з вимогою про доповнення відомостей щодо національності позивача, як "німець" в актовому записі про народження сина (а.с. 33).

25.07.2018 позивачем надано відповідачу документи, які на його думку підтверджують приналежність позивача до національності «німець», а саме: копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 та копію свідоцтва про народження матері позивача, в якому зазначено, що мати позивача - ОСОБА_5 за національністю є німкеня (а.с. 34).

Листом від 25.07.2018 №1748/16.28-37 відповідач повідомив ОСОБА_1, що у документах, які надано позивачем, не вказано його національності, як "німець", а лише національність його батьків, а до компетенції відділів державної реєстрації актів цивільного стану не входить встановлення приналежності особи до тієї чи іншої національності.

Оскільки документи, у яких зазначено, що позивач за національністю "німець" відсутні, а відділи держави реєстрації актів цивільного стану не мають компетенції встановлювати приналежність особи до тієї чи іншої національності, відділ рекомендував звернутися до суду з питання внесення змін до актового запису про народження сина позивача, а саме: доповнення відомостей щодо національності батька дитини, як "німець" (а.с. 36-37).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Спірні правовідносини на момент їх виникнення, зокрема, на момент реєстрації народження дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка відбулась 07 травня 2007 року, регулювались Сімейним кодексом України 10.01.2002 року №2947-III.

Статтею 144 Сімейного кодексу (в редакції станом на момент народження та реєстрації народження дитини) передбачено, що батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Реєстрація народження дитини провадиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові.

Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 24.12.1993 №3807-XII «Про органи реєстрації актів громадянського стану» (який був чинним на момент народження та реєстрації народження дитини (далі - Закон № 3807-XII) акти громадянського стану - це засвідчені державою факти народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені, по батькові. Вони є юридичними фактами, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення відповідних прав та обов'язків. Акти громадянського стану підлягають обов'язковій реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану.

Стаття 19 Закону № 3807-XII встановлює, що реєстрація народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені та по батькові провадиться органами реєстрації актів громадянського стану в книгах спеціального зразка, які є єдиними доказами засвідчених у них фактів. Зразки книг реєстрації актів громадянського стану затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 20 Закону №3807-XII при реєстрації актів громадянського стану подається паспорт або паспортний документ заявника, а також документи, які підтверджують факти, що підлягають реєстрації. Перелік цих документів визначається правилами реєстрації відповідних актів громадянського стану.

Відповідно до статті 21 Закону №3807-XII про кожний факт реєстрації акта громадянського стану органами реєстрації актів громадянського стану видаються відповідні свідоцтва про народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміну прізвища, імені та по батькові на бланках суворої звітності, виготовлених за єдиними зразками.

Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 95/6, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 1.7 розділу І Правил зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Згідно із абзацом першим пункту 2.1 Правил заява про внесення змін до актового запису цивільного стану за формою, наведеною в додатку 1, подається до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених статтею 53 Сімейного кодексу України, також до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання першого примірника актового запису про шлюб (крім випадків, коли актовий запис про шлюб складено дипломатичним представництвом або консульською установою України) при пред'явленні паспорта або паспортного документа.

Відповідно до пункту 2.6 Правил разом із заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану заявником подаються: свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану, у яких зазначені неправильні, неповні відомості або відомості, які підлягають зміні; інші документи, необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті.

Згідно із пунктом 2.12 Правил на підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичне представництво чи консульська установа України складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому за формою, наведеною в додатку 2.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку.

Відповідно до пункту 2.13 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: 2.13.2 - постанова адміністративного суду.

Згідно з пунктом 2.13.12 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану можливе також і в інших окремих випадках, якщо це не суперечить чинному законодавству України.

Згідно з пунктом 2.16.7 Правил на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що зміни до актового запису цивільного стану можуть бути внесені, зокрема, на підставі рішення суду про внесення доповнень в актовий запис цивільного стану, якщо це не суперечить чинному законодавству України.

Згідно з копією актового запису про народження №166 від 07.05.2007, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, на ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, у відомостях про батька дитини зазначено наступне: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянство України (а.с.30).

Суд зазначає, що інші відомості про батька дитини в актовому записі про народження дитини №166 від 07.05.2007, в тому числі відомості про національність батька дитини, не вказані.

Відповідно до статті 3 Конституції України кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Статтею 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» визначено, що до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов'язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

Згідно ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав і свобод громадян за національною ознакою забороняється й карається законом.

Статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, ратифікованої Законом України від 09 грудня 1997 р. № 703/97-ВР передбачено, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Суд зазначає, що чинне законодавство України не містить визначення поняття «національність».

В загальновідомому мовному вжитку «національність» це приналежність особи до нації, держави або народу. Іншими словами під національністю розуміють приналежність людини до певної національної, етнічної групи, що включає спільність мови, історії, культури і традицій.

У німецькій традиції та мовному вжитку національність означає належність до країни, нації, що закріплюється юридичним статусом громадянства, практично є синонімом державного підданства, громадянства.

Спірні правовідносини виникли у звязку з тим, що у позивача, який діє в найкращих інтересах своєї дитини, є потреба в офіційному підтвердженні в офіційному документі, виданому органом державної влади України, факту належності дитини до національності «німець», яка визначається в залежності від національності батьків дитини, в той же час чинне законодавство, як вище встановлено судом, не містить обовязкових вимог щодо внесення до свідоцтва про народження відомостей про національність батьків народженого.

Судом встановлено, що належність позивача до національності "німець" підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про народження серії І-ЮВ №471948 від 13.10.1998, виданого на імя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, актовий запис № 20 від 18.06.1981, складений Свободненською сільською радою Єсильського району Целіноградської області Республіки Казахстан, в якому зазначено національність батька "інгуш", національність матері "німкеня" (а.с.46-47).

Безумовним доказом належності позивача до національності «німець» є свідоцтво про народження матері ОСОБА_1 серії ІІ-КР №318651 від 04.12.1965, видане на імя ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, актовий запис №30 від 07.06.1962, складений Свободненською сільською радою Єсильського району Целіноградської області, в якому зазначено національність батька ОСОБА_5 - "німець", національність матері - "росіянка" (а.с. 44-45).

Таким чином, посилання позивача на те, що за національністю він є "німець" цілком обґрунтовані.

Відтак, позивач, будучи батьком дитини, ОСОБА_2, має право ідентифікувати свою національність як батька дитини по лінії матері позивача, в тому числі в актовому записі про народження дитини №166 від 07.05.2007, складеному Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області.

Суд зазначає, що національність - це питання самоідентифікації людини, що є більше суб'єктивною категорією самосприйняття, а не об'єктивним показником, яким є громадянство.

Якщо позивач ідентифікує себе за національністю німцем, що має безперечні документальні докази цього, тож право позивача на ідентифікацію його дитини за ознакою національності батька не може бути обмежено судом.

Тим більше, це відповідає вимогам пункту 2.13.12 Правил, згідно яких внесення змін до актових записів цивільного стану можливе також і в інших окремих випадках, якщо це не суперечить чинному законодавству України.

При цьому, суд вважає, що відсутність нормативно-правових актів, які встановлюють порядок зміни громадянами України національності, не може бути підставою відмови в позові, оскільки саме Держава повинна забезпечити видання таких нормативно-правових актів. Більш того, таке право позивача прямо гарантоване статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні".

Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії субєкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, у справі «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008 р.) Європейський суд в п. 47 рішення повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія А, N 307-В). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві", при цьому в п.51 рішення Суд зазначає, що слід переконатися чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року).

У справі «Хант проти України» Європейський Суд в пп. 53 - 54 рішення зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не в виконанні обов'язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія А, N 229-А, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд також нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson.(N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія А, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Судом також приймається до уваги, що рішенням Європейського суду з прав людини справа "Гарнага проти України" (Заява №20390/07) від 16.05.2013, в аналогічній справі щодо права особи на змінення по-батькові, порядок якого також не був передбачений діючим законодавством, визнано порушення Україною статті 8 Конвенції, оскільки державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться, вони не виконали своє позитивне зобовязання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя.

Суд зауважує, що згідно зразка актового запису про народження в ньому відсутня графа "Національність", однак, наявна графа "Для відміток".

Зі змісту приписів постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 №1025 "Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану" та постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2002 №1267 "Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану" (яка була чинна на момент складання актового запису про народження №166 від 07.05.2007) не вбачається, які саме відмітки можуть бути вчинені за задумом законодавця в графі "Для відміток".

Тому на думку суду, для захисту прав, свобод та інтересів позивача, відповідач має можливість внести до зазначеної графи в актовому записі про народження інформацію щодо національності позивача як батька дитини.

На думку суду, внесення інформації щодо національності позивача до графи "Для відміток" в актовому записі про народження дитини №166 від 07.05.2007 жодним чином не впливає ані на інтереси держави, ані на інтереси суспільства в цілому, а відтак не порушує їх, що свідчить про відсутність законодавчих перешкод для внесення таких змін.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_1 має законні очікування в тому, щоб актовий запис про народження його дитини №166 від 07.05.2007, складений Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області на імя ОСОБА_2, був доповнений відомостями щодо національності батька дитини - "німець", суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні такого позову та законодавчих обмежень для таких змін у відповідному актовому записі.

Зважаючи на те, що відповідачем не було допущено будь-якої протиправності у своїх діях, судові витрати по справі відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Зобовязати Ірпінський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області доповнити актовий запис про народження №166 від 07.05.2007, складений Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області на ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, відомостями щодо національності його батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, "німець".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення підписано 20.09.2018.

Суддя Кушнова А.О.