Справа № 826/24656/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 вересня 2018 року № 826/24656/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючої судді - Добрівської Н.А., суддів: Кузьменко А.І., Маруліної Л.О.,

за участю секретаря судових засідань - Шаповалової К.В.,

та представників сторін:

від позивача - Антохова Я.С.,

від відповідача-1, -2, -3 - Шевченка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс»
до1. Державної фіскальної служби України, 2. Головного управління ДФС у Київській області, 3. Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, 4. Міністерства фінансів України
провизнання незаконним та скасування рішень і наказу, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» (далі по тексту - ТОВ «Вітаполіс», позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - ДФС України, відповідач-1), Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі по тексту - ГУ ДФС у Київській області, відповідач-2), Державної податкової служби у Києво-Святошинському районі Київської області (далі також - ДПІ у Києво-Святошинському районі), Міністерства фінансів України (далі також - відповідач-4), Державного підприємства «Українська правова інформація» з вимогами:

- визнати незаконним і скасувати рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 05.05.2015 року вих.№5740/10/10-13-11-02-10;

- визнати незаконним і скасувати рішення ГУ ДФС у Київській області від 26.06.2015 року вих.№1095/10/10-36-11-01-10 про розгляд скарги;

- визнати незаконним і скасувати рішення ДФС України від 28.08.2015 року №18432/6/99-99-11-02- 02-15 про результати розгляду скарги;

- визнати незаконним і скасувати наказ Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958 «Про затвердження форм реєстру виданих та отриманих податкових накладних та порядку його ведення»;

- зобов'язати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ «Вітаполіс» копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період календарний місяць березень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України;

- зобов'язати ДП «Українська правова інформація» опублікувати у журналі «Офіційний вісник України» резолютивну частину судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування (втрату чинності) наказу Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958.

Мотиви для звернення до суду, викладені ТОВ «Вітаполіс» у позовній заяві, зводяться до наступного:

- оскаржуваний наказ від 22.09.2014 року №958, на переконання позивача, виданий Міністерством фінансів України без наявності у останнього на це владних повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Тому, встановлена наказом Міністерства фінансів України №958 від 22.09.2014 року форма реєстру виданих та отриманих податкових накладних та Порядок ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних є незаконними і мають бути скасованими у судовому порядку як документ, юридична сила якого впливає на реалізацію права позивача самостійно визначати порядок узагальнення податкових накладних та відомостей, що містяться у податкових окладних;

- Міністерство фінансів України, не будучи правонаступником Міністерства доходів і зборів України, своїм наказом від 22.09.2014 року №958 визнав таким, що втратив чинність, наказ Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013 року №708 «Про затвердження форми реєстру виданих та отриманих податкових накладних та порядку його ведення», тобто, Міністерство фінансів України припинило дію наказу іншого міністерства;

- копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних ніколи не були, не є і ніколи не будуть податковими деклараціями, тобто, контролюючий орган очевидно прийняв рішення про відмову у прийнятті реєстру виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді з перевищенням своїх повноважень, наділивши копії записів у таких реєстрах правовим статусом податкової декларації;

- передбачений законом строк надсилання письмового повідомлення про відмову у прийнятті реєстрів виданих та отриманих податкових накладних сплинув 16.04.2015 року, тобто, контролюючий орган своє рішення від 05.05.2015 року прийняв несвоєчасно, в порушення положень п.п.49.11.2 п.49.11 ст.49 Податкового кодексу України;

- ДПІ у Києво-Святошинському районі не вправі надавати індульгенції платникам податків від виконання покладених на них законом обов'язків, виконання норм податкового законодавства, ігнорувати зареєстровані в Міністерстві юстиції України нормативно-правові акти Міністерства фінансів України та положення Податкового кодексу України, тому такі індульгенції є результатом очевидного перевищення цим контролюючим органом наданих йому повноважень;

- ГУ ДФС у Київській області при прийнятті рішення від 26.06.2015 року №1095/10/10-36-11-01-10 про розгляд скарги не надало оцінки жодному з наведених у скарзі від 15.06.2015 року вих. №41/15 доводів ТОВ «Вітаполіс» щодо незаконності оскаржуваного рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі від 05.05.2015 року, а отже, не є вмотивованим, в порушення п.56.8 ст.56 Податкового кодексу України;

- встановивши обставину неправильного застосування ДПІ у Києво-Святошинському районі норм Податкового кодексу України (п.п.16.1.3 п.16.1 ст.16, п.85.2 ст.85), ГУ ДФС України у своєму рішенні дійшло діаметрально протилежного висновку, що порушень при наданні листа ДПІ у Києво-Святошинському районі від 05.05.2015 року не встановлено;

- оскільки Податковим кодексом України повноваження переглядати та скасовувати рішення контролюючих органів обласного рівня надано не ДФС України, а центральному органу виконавчої влади, що не тільки реалізує, а й формує єдину державну податкову і митну політику, ДФС України розглянула скаргу позивача від 10.08.2015 року вих.№72/15 в частині перегляду рішення ГУ ДФС у Київській області від 20.06.2015 року вих.№1095/10/10-36-11-01-10 та рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі від 05.05.2015 року №5740/10/10-13-11-02-10, під час проведення процедури адміністративного оскарження цих рішень, не маючи на це законних підстав і передбачених законом повноважень, оскільки ДФС України відповідно до акта Уряду України є центральним органом виконавчої влади, який лише реалізує державну податкову і митну політику і не забезпечує її формування, а в силу положень п.п.56.17.3 п.56.17, п.56.10, абз.3 п.56.3 ст.56 Податкового кодексу України визначено, що скарги на рішення контролюючих органів в областях подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику і саме такий орган уповноважений приймати відповідні рішення;

- ДФС України, рівно як і ГУ ДФС у Київській області, при розгляді скарг позивача, проігнорувала положення пункту 16.1.3 п.161 ст.16 та п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України про необхідність виконання платниками податків положень не лише законів, а й податкового законодавства, до якого відносяться і нормативно-правові акти Міністерства фінансів України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.12.2015 року позовну заяву ТОВ «Вітаполіс» повернуто позивачу на підставі пункту 1 частини третьої статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017 року).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016 року скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.12.2015 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А., який своєю ухвалою від 27.04.2016 року прийняв адміністративну справу №826/24656/15 до свого провадження і призначив до колегіального розгляду у судовому засіданні.

У своїх письмових запереченнях проти позову представник відповідачів: -1, -2, -3 просить постановити рішення про відмову у задоволені позову з підстав відповідності рішень суб'єктів владних повноважень нормам податкового законодавства, чинного на день їх прийняття, а також в межах відповідних повноважень.

Представник позивача в своїх додаткових поясненнях, поданих до суду 01.09.2015 року, наполягає на дотриманні позивачем строку звернення до суду із даним позовом з урахуванням використаної ним можливості адміністративного оскарження рішень контролюючих органів і дати, коли позивач дізнався про порушення своїх прав. Крім того, представник наголошує на тому, що даний спір стосується обігу не податкових накладних і не рахунків, а подання позивачем до ДПІ копій записів у реєстрах, виданих та отриманих податкових накладних. Якщо податкові накладні є документами первинного (синтетичного) обліку сум ПДВ, то реєстри виданих та отриманих податкових накладних є документами вторинного (аналітичного) обліку таких сум. Також представник позивача стверджує про помилковість позиції відповідачів щодо того, що нормативно-правовий акт вищої юридичної сили автоматично відміняє нормативно-правовий акт нижчої юридичної сили, оскільки Закон України від 31.07.2014 року №1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів» у пункті 2 розділу III «Прикінцеві положення» містив положення про зобов'язання Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, але, по-перше, сам цей Закон, хоч і набрав чинності з 01.01.2015 року, був «вихолощений» Законом від 28.12.2014 року №71-VIII, а по-друге, наказ від 22.09.2014 року №958 не є актом Кабінету Міністрів України, тому-то позивач і звернувся до суду з вимогою скасувати цей наказ після того, як ДПІ прийняла рішення всупереч положенням цього наказу Міністерства фінансів України.

Ухвалами суду від 10.08.2016 року зобов'язано Міністерство фінансів України, відповідно до вимог статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, опублікувати оголошення про відкриття провадження в адміністративній справі у виданні, в якому наказ Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958 був або мав бути офіційно оприлюдненим; на останнього покладено обов'язок надати суду належним чином засвідчені копії оскаржуваного наказу та документів, які стали підставою для його прийняття.

Відповідно до ухвали від 09.11.2016 року на відповідача - Міністерство фінансів України, повторно покладено обов'язок по здійсненню публікації відповідного оголошення згідно ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, що діяла на дату постановлення судом ухвали.

Вимоги суду щодо надання належним чином засвідчених копії наказу від 22.09.2014 року №958 та документів, які стали підставою для його прийняття, виконані Міністерством фінансів України 29.09.2016 року.

09.11.2016 року Міністерством фінансів України подані письмові заперечення проти позову, в яких уповноважений представник просить відмовити у задоволені позову, обґрунтовуючи свою позицію тим, що наказ від 22.09.2014 року №958 Міністерством фінансів України прийнято у межах своїх повноважень з дотриманням відповідної процедури, на основі і на виконання Конституції та законів України та є обов'язковим для виконання центральними органами виконавчої влади.

Крім письмових заперечень представником відповідача-2 подано клопотання про залишення позову в частині вимог про визнання незаконним і скасування наказу Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958 «Про затвердження форм реєстру виданих та отриманих податкових накладних та порядку його ведення» - без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку на звернення з такою вимогою.

28.03.2017 року представником позивача подані письмові пояснення, в яких зазначається про наступне (стислий зміст):

- Міністерство доходів і зборів України (ідентифікаційний код 38516786) як юридична особа публічного права не було припиненим, на момент винесення оскаржуваного наказу і на день складення позивачем письмових пояснень перебуває у стані внесення змін, а це означає, що всі накази Міністерства фінансів України про редагування (внесення змін), втрату чинності тощо наказів Міністерства доходів і зборів України є незаконними в частині редагування, внесення змін та скасування наказів Міністерства доходів і зборів України;

- спір між позивачем та ДПІ з приводу виконання наказу Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958 виник 05.06.2015 року, коли позивач дізнався про те, що ДПІ ухилилась від виконання своїх обов'язків шляхом ігнорування цього наказу як акта податкового законодавства;

- незважаючи на те, що Міністерство фінансів України наказом від 23.02.2017 року №2761, скасувало свій наказ від 22.09.2014 року №958, позивач не бажає відмовлятись від позову в частині визнання незаконним і скасування спірного наказу, оскільки хоче, щоб «суд сам дійшов до свого висновку по суті цієї позовної вимоги».

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 10.10.2017 року №5241 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2017 року визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/24656/15 та вказану справу 18.10.2017 року передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою від 26.10.2017 року адміністративну справу прийнято до провадження і призначено до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

У судовому засіданні 01.02.2018 року судом, на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України від 04.11.2015року №892, від 21.05.2014 року №236, постановлена ухвала про заміну первісного відповідача-3 - ДПІ у Києво-Святошинському районі Київської області на Києво-Святошинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі також - відповідач-3, Києво-Святошинська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області) у зв'язку з перейменуванням.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів - ДФС України, ГУ ДФС у Київській області, Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області проти позову заперечив і просив відмовити у його задоволені.

Представник відповідача-4 - Міністерства фінансів України проти позову заперечила і просила відмовити у задоволені вимог. Також, на виконання вимог ухвал суду представником відповідача-4 надано доказ здійснення публікації оголошення про розгляд даної справи.

06.09.2018 року судом постановлена ухвала про закриття провадження в адміністративній справі №826/24656/15 в частині позовних вимог до Державного підприємства «Українська правова інформація».

Заслухавши пояснення представника позивача і представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, ознайомившись із письмово викладеними позиціями учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд, при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача до ДФС України, ГУ ДФС у Київській області, Києво-Святошинської ОДПІ у Київській області та Міністерства фінансів України, враховує наступне.

У відповідності до пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції на день прийняття Міністерством фінансів України оскаржуваного наказу) податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

В пункті 201.14 статті 201 Податкового кодексу України у відповідній редакції закріплено обов'язок платників податку вести окремий облік операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об'єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з цим розділом.

Пунктом 201.15 статті 201 розділу V Податкового кодексу України (в редакції на день прийняття Міністерством фінансів України оскаржуваного наказу) встановлено, що зведені результати такого обліку відображаються в податкових деклараціях, форма яких встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу. Платник податку веде реєстр виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді, у якому зазначаються порядковий номер податкової накладної, дата її виписки (отримання), загальна сума постачання та сума нарахованого податку, а також реєстраційний номер платника податку - продавця, який видав податкову накладну такому платнику податку. Форма і порядок заповнення реєстру виданих та отриманих податкових накладних встановлюються відповідно до вимог розділу II цього Кодексу.

Платники податку щомісяця в терміни, що передбачені для подання податкової звітності (календарний місяць), у тому числі для яких цим розділом встановлено звітний податковий період - квартал, подають контролюючому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за такий період в електронному вигляді.

Контролюючий орган розробляє та розміщує на своєму офіційному веб-сайті програму ведення обліку записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді та забезпечує її безкоштовне розповсюдження (включаючи необхідні зміни та доповнення) як шляхом надання доступу до копіювання такої програми, як через Інтернет, так і шляхом запису на магнітні носії інформації платника за його запитом.

Наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958, який було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.10.2015 року за №1228/26005 «Про затвердження форми реєстру виданих та отриманих податкових накладних та порядку його ведення», відповідно до пункту 201.15 статті 201 розділу V Податкового кодексу України та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №375, було затверджено форму реєстру виданих та отриманих податкових накладних і Порядок ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, а також визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013 року №708.

Згідно пункту 1 Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958 (далі по тексту - Порядок; тут і далі - у редакції на день виникнення спірних правовідносин), упровадження реєстру виданих та отриманих податкових накладних (далі - Реєстр) обумовлене вимогами пункту 201.15 статті 201 розділу V Податкового кодексу України (далі - Кодекс). Реєстр є формою для запису (реєстрації) виданих та отриманих податкових накладних.

Реєстр ведеться особами, зареєстрованими як платники податку на додану вартість (пункт 2 Порядку).

Пунктом 3 Порядку встановлювалось, що Реєстр ведеться в електронному вигляді у затвердженому форматі та за власним бажанням платника у паперовому вигляді.

Як зазначає позивач і не заперечується відповідачами, 09.04.2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» подано до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області лист від 09.04.2015 року вих.№15/15 (від 09.04.2015 року вх.№7742/10), до якого було додані копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний період березень 2015 року в електронній формі машинозчитувальному носієві.

ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області своїм листом від 05.05.2015 року за вих.№5740/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті реєстру виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді», з посиланням на положення Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким з 01.01.2015 року скасована норма Податкового кодексу України, що покладала на платників податку обов'язок подавати до органу ДФС копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді (пункт 201.15 ст.201 розділу V ПКУ), повідомила позивача про те, що реєстр виданих та отриманих податкових накладних (за формою «J1201508») до контролюючого органу, починаючи із звітності за січень 2015 року, не подається. З огляду на зазначене, реєстр виданих та отриманих податкових накладних за звітний період березень 2015 року ТОВ «Вітаполіс», отриманий ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області в електронному вигляді (на флеш носії) з листом ТОВ «Вітаполіс» за вхідним реєстраційним номером №7742/10 від 09.04.2015 року, вважається не визнаним як податкова звітність.

Не погоджуючись з викладеними у листі від 05.05.2015 року за вих.№5740/10/10-13-11-02-10 висновками контролюючого органу, ТОВ «Вітаполіс» 15.06.2015 року направило до ГУ ДФС у Київській області скаргу за вих.№41/15 про перегляд і скасування рішення контролюючого органу, в якій просили: розглянути дану скаргу за правилами ст.56 Податкового кодексу України; рішення від 05.05.2015 року вих.№5740/10/10-13-11-02-10 переглянути та скасувати; предметом оскарження за даною скаргою вважати лише рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 05.05.2015 року №5740/10/10-13-11-02-10.

ГУ ДФС у Київській області листом від 26.06.2015 року вих.№1095/10/10-36-11-01-10 за результатом розгляду скарги повідомила позивача про не встановлення порушень при наданні листа ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 05.05.2015 року за вих.№5740/10/10-13-11-02-10 про відмову у прийнятті реєстру виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді.

10.08.2015 року позивач направив до ДФС України скаргу за №72/15 про перегляд і скасування рішення контролюючого органу, в якій просив: розглянути дану скаргу за правилами ст.56 Податкового кодексу України; рішення від 05.05.2015 року вих.№5740/10/10-13-11-02-10 та рішення ГУ ДФС у Київській області від 26.06.2015 року вих.№1095/10/10-36-11-01-10 переглянути та скасувати.

ДФС України 28.08.2015 року прийняла рішення за №18432/6/99-99-11-01-01-15, яким на підставі п.9.2 Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду органами доходів і зборів, затвердженим наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.12.2013 року №848, залишило без змін лист (рішення) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 05.05.2015 року вих.№5740/10/10-13-11-02-10 та лист (рішення) ГУ ДФС у Київській області від 26.06.2015 року вих.№1095/10/10-36-11-01-10, а скаргу ТОВ «Вітаполіс» від 10.08.2015 року №72/15 - без задоволення.

Оцінюючи оскаржувані рішення на предмет їх відповідності вимогам законодавства, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон), Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №375, закріплено, що Міністерство фінансів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство фінансів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, державну політику у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та забезпечує формування єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

Положенням про Державну фіскальну службу України (далі - ДФС України), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 року №236 (далі - Положення), ДФС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує держави податкову політику, державну політику у сфері державної митної справі державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Основними завданнями ДФС України є: реалізація державної податкової політики та політики у сфері державної митної справи, державної політики сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового митного законодавства, здійснення в межах повноважень, передбачені законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів, митних та інших платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, державної політики з адміністрування єдиного внеску, а такої боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строї дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, щ підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів та внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення Формували державної податкової політики, державної політики у сфері державні митної справи, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями пі час застосування податкового, митного законодавства, здійснення контролю з надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів митних та інших платежів.

Крім того, ДФС України розробляє проекти законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну з питань що належить до сфери діяльності ДФС, розробляє форми податкових декларацій (розрахунків), звітності та інших документів.

Відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 11 Положення, Голова ДФС України вносить на розгляд Міністра фінансів пропозиції щодо забезпеченя формування державної політики у відповідній сфері, розроблені ДФС проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також визначає позицію щодо проектів, розробниками яких є інші міністерства; вносить на розгляд Міністра фінансів проекти нормативно-правових актів Мінфіну з питань, що належать до компетенції ДФС.

Суд погоджується з твердженнями позивача, що з аналізу вищенаведених нормативних актів можна дійти висновку про те, що ДФС є органом, який, зокрема, реалізує державну податкову політику.

Поряд з цим, Міністерство фінансів України, відповідно до вищенаведеного Положення, забезпечує формування єдиної державної податкової політики.

Відтак, оскаржуваний наказ від 22.09.2014 року №958 прийнятий Міністерством фінансів України, як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, в межах повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України.

Разом з тим, 01.01.2015 року набрав чинності Закон України від 31.07.2014 року №1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України» (зі змінами і доповненнями внесеними Законами України від 07.10.2014 року №1690-VII та від 28.12.2014 року №71-VIII, №77-VІІІ). Даним Законом введено систему електронного адміністрування податку на додану вартість та внесено зміни до Кодексу, зокрема, у частині подання звітності з податку на додану вартість та реєстрації податкових накладних.

Змінами, внесеними до Податкового кодексу України Законом України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», впроваджено систему електронного адміністрування ПДВ, яка забезпечує автоматичний облік в розрізі платників суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних/розрахунках корегування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних (пункт 201.1 статті 201 Податкового кодексу України), та одночасно скасовано норму Податкового кодексу України щодо подання до податкового органу копій реєстрів виданих та отриманих податкових накладних (пункт 201.15 статті 201 Податкового кодексу України).

При цьому, з моменту набрання сили Законом України від 28.12.2014 року №71-VIII по день звернення позивача до суду із даним позовом Міністерством фінансів України відповідні заходи щодо визнання нечинним наказу від 22.09.2014 року №958 не вживалися.

У зв'язку з наведеним, суд погоджується з доводами позивача про те, що існування даного наказу після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України створило передумови для виникнення даного спору.

Колегія суддів, з урахуванням хронологічної послідовності обставин, що зумовили звернення позивача до суду із вимогою визнати протиправним і скасувати наказ від 22.09.2014 року №958, а також зважаючи на доводи, наведені в обґрунтування заявлених у позові вимог і аргументи, викладені позивачем щодо строку звернення до суду із такою вимогою, не вбачає підстав для задоволення клопотання Міністерства фінансів України про залишення позову без розгляду в цій частині, оскільки не визнає такий строк пропущеним позивачем.

Водночас, у суду відсутні підстави для визнання вказаного нормативно-правового акта таким, що прийнятий Міністерством фінансів України поза межами його повноважень, оскільки саме даний орган центральної виконавчої влади, відповідно до законодавчо визначених повноважень, забезпечує формування єдиної державної податкової політики. Таким чином, спірний наказ є нормативно-правовим актом, прийнятим Міністерством фінансів України на підставі та на виконання Податкового кодексу України та законів з питань митної справи.

При вирішені ж питання щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного наказу від 22.09.2014 року №958, колегією суддів враховується наступне.

Частиною 3 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції визначено, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Предметом оскарження у даному провадженні, крім іншого, є саме наказ від 22.09.2014 року №958.

При цьому, Міністерство фінансів України, реалізуючи свої повноваження як суб'єкт правотворчості, у зв'язку з внесенням змін до Податкового кодексу України Законом України від 28.12.2014 року №71-VIII і відповідно до Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №375, своїм наказом від 23.02.2017 року №276, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 року за №269/30137 «Про затвердження Змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства фінансів України», визнав наказ від 22.09.2014 року №958 таким, що втратив чинність.

Відтак, з 23.02.2017 року наказ від 22.09.2014 року №958, застосування положень якого спричинило порушення прав позивача у спірних правовідносинах, не є чинним нормативно-правовим актом, а відтак, не потребує скасування його у судовому порядку.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог і системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним і скасування наказу Міністерства фінансів України від 22.09.2014 року №958 «Про затвердження форм реєстру виданих та отриманих податкових накладних та порядку його ведення».

Щодо вимог позивача про визнання незаконним і скасування рішення (листа) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 05.05.2015 року вих.№5740/10/10-13-11-02-10, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Як вже зазначалось, оскаржуваним листом ДПІ у Києво-Святошинському районі повідомила позивача про те, що реєстр виданих та отриманих податкових накладних (за формою «J1201508») до контролюючого органу, починаючи із звітності за січень 2015 року, не подається, а відтак, реєстр виданих та отриманих податкових накладних за звітний період березень 2015 року ТОВ «Вітаполіс» вважається не визнаним як податкова звітність.

Даючи правову оцінку вказаному листу на предмет правомірності відмови у прийнятті відповідачем реєстру виданих та отриманих податкових накладних за звітний період березень 2015 року ТОВ «Вітаполіс» та висловлених у ньому аргументів в обґрунтування такого рішення, суд виходить з наступного.

Пунктом 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції на день виникнення спірних правовідносин), встановлено, що цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно пункту 5.2 статті 5 Податкового кодексу України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Наведені правові норми вказують на те, що права та обов'язків як контролюючих органів, так і платників податків встановлюються виключно на рівні Податкового кодексу України, а інші нормативно-правові акти уповноважених суб'єктів нормотворчої діяльності засовуються для врегулювання податкових правовідносин лише, якщо вони не суперечать положенням спеціального закону - Податкового кодексу України.

При цьому, Податковий кодекс України не містить положень, які б надавали можливість в межах інших нормативно-правових актів встановлювати додаткові права та обов'язки для платників податків, які не передбачені в цьому Кодексі.

Відповідно до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Пунктом 201.11 прим. 1 статті 201 Податкового кодексу України з 01.01.2015 року на платника податку покладено обов'язок вести реєстр документів, зазначених у підпунктах «а» - «в» пункту 201.11 цієї статті.

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для визнання незаконним і скасування рішення (листа) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 05.05.2015 року вих.№5740/10/10-13-11-02-10, яким відмовлено у прийнятті реєстру виданих та отриманих податкових накладних за звітний період березень 2015 року ТОВ «Вітаполіс», оскільки таке рішення контролюючого органу узгоджується із змінами у податковому законодавстві, що відбулись відповідно до Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII, а саме, впровадження системи електронного адміністрування ПДВ, яка забезпечує автоматичний облік в розрізі платників суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних/розрахунках корегування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних (пункт 201.1 статті 201 Податкового кодексу України), та одночасне скасування норми Податкового кодексу України щодо подання до податкового органу копій реєстрів виданих та отриманих податкових накладних (пункт 201.15 статті 201 Податкового кодексу України).

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішення ГУ ДФС у Київській області від 26.06.2015 року вих.№1095/10/10-36-11-01-10 про розгляд скарги та рішення ДФС України від 28.08.2015 року №18432/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги, суд зазначає про таке.

Відповідно до пункту 56.10 статті 56 Податкового кодексу України, рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

У свою чергу, приписами пункту 55.1 статті 55 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Згідно з пунктами 56.2-56.3 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Також, пунктом 56.6 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли контролюючий орган приймає рішення про повне або часткове незадоволення скарги платника податків, такий платник податків має право звернутися протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання рішення про результати розгляду скарги, зі скаргою до контролюючого органу вищого рівня.

Згідно з пунктами 56.8-56.9 статті 56 Податкового кодексу України, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Водночас, відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на день звернення позивача до суду із даним позовом), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, чинного на день розгляду справи по суті, визначає завдання адміністративного судочинства як справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписами пункту 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції як до 15.12.2017 року, так і в чинній редакції передбачено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, що діяла на день звернення позивача до суду, гарантувала кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважала, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 5 цього ж Кодексу в чинній редакції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм, право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене вище, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що відповідачами-1 і -2 залишено без змін рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі від 05.05.2015 року вих.№5740/10/10-13-11-02-10.

Отже, вказані рішення самі по собі не є юридично значимими для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, рішення ГУ ДФС у Київській області від 26.06.2015 року вих.№1095/10/10-36-11-01-10 про розгляд скарги та рішення ДФС України від 28.08.2015 року №18432/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги безпосередньо не порушують права та інтереси позивача, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

З огляду на положення, закріплені у Положенні про Державну фіскальну службу України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 за №236, що визначає Державну фіскальну службу України як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також враховуючи основні завдання ДФС України і її повноваження, суд визнає безпідставними твердження позивача щодо відсутності у ДФС України повноважень на розгляд скарги ТОВ «Вітаполіс», в якій висловлено прохання саме до цього органу «розглянути скаргу за правилами ст.56 Податкового кодексу України».

Щодо інших доводів позивача, судом наголошується, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідачами, як суб'єктами владних повноважень доведено правомірність своїх дій. В той же час позивач не підтвердив існування обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачами докази в контексті наведених вище вимог законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.2, 3, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246, 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: А.І. Кузьменко

Л.О. Маруліна