Справа № 821/981/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 р.м. ОдесаСправа № 821/981/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Коваля М.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо постановки на облік, проведення перерахунку та виплати позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника, починаючи з 07.10.2009 року; зобов`язати відповідача поставити на облік позивача, відновити та сплачувати довічно пенсію у зв`язку з втратою годувальника шляхом призначення її заново за матеріалами архівної пенсійної справи, як непрацюючому пенсіонеру, з проведенням перерахунку, індексації та виплатою компенсації втрати доходу, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-12 в розмірі та на підставі, визначених нормами діючого законодавства України на момент виплати пенсії, не менше двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 07.10.2009 року; допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог шляхом стягнення всієї суми заборгованості, починаючи з 07.10.2009 року до дня фактичної виплати; покласти обов`язок по забезпеченню виконання рішення на начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області; зобов`язати начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області в чотирнадцятиденний строк подати звіт про виконання рішення суду, яке допущено до негайного виконання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач постійно проживала за адресою: АРК АДРЕСА_1 . З 01.09.1999 року отримувала пенсію за вислугу років, з 01.09.2001 року пенсію за віком, а з 01.10.2001 року по 01.11.2002 року пенсію у зв`язку з втратою годувальника. З 01.11.2002 року виплата вказаної пенсії припинена у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України. 15.03.2018 року позивач звернулась до Генічеського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області із заявою про: витребування пенсійної справи з Федеральної казенної установи пенсійної справи та про прийняття рішення про поновлення їй виплати раніше призначеної пенсії. ГУ ПФУ в Херсонській області листом від 04.05.2018 року № 4958/03-16 повідомило про необхідність звернення позивача до Херсонського обласного військового комісаріату. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, у зв`язку з чим, просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року вказаний адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не розгляду заяви позивача від 15.03.2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області розглянути заяву позивача та вирішити питання щодо відновлення раніше призначеної пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям по справі нового рішення про задоволення заявлених вимог у повному обсязі, наголошуючи на порушенні судом першої інстанції, зокрема, норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , непрацездатна дружина померлого військовослужбовця, що досягла пенсійного віку.

10 вересня 1993 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, про що 15.06.1998 року видано свідоцтво про смерть.

З 03.10.1998 року по 29.01.2002 року позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

З 01.09.1999 року позивач отримувала пенсію за вислугу років, з 01.09.2001 року пенсію за віком, а з 01.10.2001 року по 01.11.2002 року пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

З 01.11.2002 року виплата вказаної пенсії позивачу припинена у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач перебувала на обліку у військовому комісаріаті АРК та отримувала пенсію у зв`язку з втратою годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_3 .

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивач 09.07.2004 року прийнята на консульський облік в Посольстві України в Державі Ізраїль.

15 березня 2018 року позивачем направлено заяву до ГУ ПФУ в Херсонській області за нотаріально завіреним підписом, відповідно до якого позивач просила витребувати її пенсійну справу та прийняти рішення про взяття на облік, поновлення та виплату пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як непрацюючому пенсіонеру з 07.10.2009 року, з урахуванням всіх перерахунків, доплат та індексації пенсії, компенсації за затримку виплати пенсії відповідно до чинного законодавства.

З листа ГУ ПФУ в Херсонській області від 04.05.2018 року №4958/03-16 вбачається, що пенсійним органом рекомендовано позивачу звернутись до Херсонського обласного військового комісаріату.

Позивач вважає, що вказаний лист є рішенням про відмову в перерахунку і відновленні виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання та частково задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління ПФУ в Херсонській області отримавши заяву позивача про витребування пенсійної справи, про взяття її на облік та відновлення раніше призначеної пенсії розглянуло вказану заяву в порядку Закону України «Про звернення громадян» та надало відповідь у вигляді листа, замість прийняття рішення у встановлений чинним законодавством строк.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Херсонській області отримавши заяву позивача про витребування пенсійної справи, про взяття її на облік та відновлення раніше призначеної пенсії допустила протиправну бездіяльність.

Таким чином, враховуючи, що станом на день розгляду даної справи відповідачем не витребувана пенсійна справа та не прийнято жодного рішення щодо відновлення виплати позивачу раніше призначеної пенсії, суд першої інстанції дійшов до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Херсонській області розглянути заяву позивача та вирішити питання щодо відновлення раніше призначеної пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ. Враховуючи, що заява позивача щодо відновлення раніше призначеної пенсії пенсійним органом не розглянута, жодного рішення не прийнято, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні решти позовних вимог, як передчасних.

Вирішуючи дану справу в рамках апеляційного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII (чинного та в редакції на момент припинення виплати пенсії позивачу) військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії в Україні не призначаються.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення».

В свою чергу, згідно ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у вказаній редакції, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, Законом України № 3591-IV від 04.04.2006 року «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» внесено зміни до Закону від 09.04.1992 року № 2262-XII, зокрема, ст. 62 викладено у наступній редакції:

«Пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».».

Так, за змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, у наведеній редакції, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон.

З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Дана позиція цілком відповідає правовим висновкам Верхового Суду, зокрема, викладеним в постановах від 03.05.2018 року по справі за № 204/5502/17 (2-а/204/208/17), від 27.02.2018 року по справі за № 523/5348/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримувала пенсію у зв`язку із втратою годувальника, виплата якої припинена саме у зв`язку із її виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Разом з цим, до теперішнього часу виплату пенсії позивачу не поновлено, що не заперечується сторонами у справі.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні заявлених позивачем вимог щодо зобов`язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії, на факт не прийняття відповідачем письмового рішення за результатами розгляду заяви позивача про поновлення виплати пенсії, а лише направлення на її заяву листа - роз`яснення та відповідно наявність підстав для зобов`язання відповідача саме розглянути заяву позивача, та вирішити питання про відновлення виплати позивачу пенсії, колегія суддів вважає безпідставними. Так, колегія суддів наголошує, що підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон, виникли саме з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Тобто, саме з наведеного періоду органи пенсійного фонду мали поновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, яка була припинена у зв`язку із таким виїздом. У спірних правовідносинах позивачу припинена виплата пенсії у зв`язку із виїздом за кордон, проте до теперішнього часу така виплата пенсії позивачу не поновлена, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Вирішення спірного питання не ставиться в залежність від прийняття відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про поновлення виплати пенсії письмового рішення про відмову в поновленні виплати пенсії. В даному випадку відповідачем допущено саме протиправно бездіяльність щодо поновлення виплати пенсії позивачу після прийняття наведеного рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, що додатково підтверджується листом відповідача на подану позивачем заяву про поновлення виплати пенсії.

Проте, наявність обов`язку у відповідача відновити виплату позивачу пенсії не позбавляє останньої необхідності щодо захисту свого права. Суд першої інстанції, вирішуючи спірне питання, не перевірив поважність причин пропуску строку звернення позивача з даним позовом.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, у позивача, як особи, пенсія якій припинена у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, право на поновлення виплати пенсії виникло з 07.10.2009 року після винесення рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, яким положення пункту 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втрати чинності наведених вимог Закону з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Вказане рішення Конституційного Суду України було у встановленому порядку опубліковано у жовтні 2009 року, а тому позивач повинна була дізнатись про порушення свого права на поновлення виплати пенсії саме у жовтні 2009 року.

Водночас, із заявленим позовом про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року позивач звернулась до суду через засоби поштового зв`язку лише 13.05.2018 року, тобто, з пропуском строку, встановленого ст. 122 КАС України, більше восьми років.

При цьому, колегія суддів наголошує, що ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, адміністративний позов має бути вирішений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, тобто, з 13.11.2017 року, оскільки позов поданий до суду засобами поштового зв`язку 13.05.2018 року, в іншій частині заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.

Висновок колегії суддів щодо необхідності розгляду вказаної категорії справ із застуванням положень КАС України щодо строків звернення до суду та їх наслідків цілком відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені в постановах від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справа № 21-174а16), Верховного Суду, викладених, зокрема, в постанові від 27 лютого 2018 року по справі № 523/5348/17.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду повністю спростовують доводи апелянта у вказаній частині.

Колегія суддів наголошує, що рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України», на яке посилається апелянт в поданій апеляційній скарзі, навпаки підтверджує позицію суду апеляційної інстанції щодо застосування строків звернення до суду із заявленим позовом.

Так, у наведеному рішенні Європейським судом при розгляді справи враховується коли особа дізналась про порушення своїх прав, з якого моменту мала права на їх відновлення.

Позивач не заперечує, що виплату їй пенсії у зв`язку із виїздом за кордон було припинено 01.11.2002 року.

Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України», на яке посилається апелянт в поданій апеляційній скарзі, саме з цього моменту відповідні положення національного законодавства почали негативно впливати на нього особисто і з цього часу він міг вимагати визнання свого статусу потерпілого від порушення його прав, гарантованих Конвенцією.

Посилання позивача на те, що про порушення своїх прав позивач дізналась лише з листа ГУ ПФУ в Херсонській області від 04.05.2018 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пенсія є щомісячним платежем, а тому відповідно з моменту припинення виплати позивачу пенсії останній було відомо про порушення її прав на отримання пенсії у зв`язку із виїздом за кордон.

В свою чергу, як вже зазначалось колегією суддів, рішення Конституційного Суду України, з яким пов`язується право позивача на поновлення виплати пенсії, було у встановленому порядку опубліковано у жовтні 2009 року.

Проте, позивач звернулась до суду з даним позовом лише 13.05.2018 року, тобто, зі сплином близько восьми років від наведених дат, при цьому, не зазначаючи будь-яких поважних причин для пропуску такого строку звернення із заявленим позовом, а тому підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду та задоволення заявлених вимог з 07.10.2009 року відсутні.

Колегія суддів приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача до 12.11.2017 року підлягають залишенню без розгляду, а відповідач підлягає зобов`язання поновити виплату позивачу пенсії з 13.11.2017 року та здійснити відповідні виплати з цієї дати.

Посилання відповідача на те, що з метою вирішення спірного питання позивачу необхідно звернутись до обласного військового комісаріату, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обґрунтовуючи дану позицію відповідач посилається на положення чинного законодавства України, що регулює питання призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивачу вже була призначена пенсія у зв`язку з втратою годувальника, проте її виплата була припинена у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, а тому порядок призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника не розповсюджується на спірні правовідносини. В даному випадку позивачем ставиться питання саме щодо поновлення виплати пенсії. Відповідач не заперечує, що за правилами ст.ст. 49, 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» компетенція щодо вирішення питання про поновлення виплати пенсії та здійснення її подальшої виплати належить саме до повноважень територіальних органів пенсійного фонду. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області є належним відповідачем у справі.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача поставити на облік позивача, відновити та сплачувати довічно пенсію у зв`язку з втратою годувальника шляхом призначення її заново за матеріалами архівної пенсійної справи, як непрацюючому пенсіонеру, з проведенням перерахунку, індексації та виплатою компенсації втрати доходу, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-12 в розмірі та на підставі, визначених нормами діючого законодавства України на момент виплати пенсії, не менше двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на визначений позивачем банківський рахунок, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначаються правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно змісту статті 1 вказаного Закону визначається, що індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Абзацом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що вказана у постанові від 11 липня 2018 року по справі за № 487/6923/16-а.

У спірних правовідносинах відповідачем взагалі не вирішено питання про поновлення виплати позивачу пенсії, не здійснено нарахування такої пенсії, а так само відповідач не відмовляв позивачу у компенсації втрати частини доходу, індексації.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не вирішено питання про поновлення виплати пенсії позивачу, не здійснено нарахування пенсії позивачу, не визначено її розмір, а так само відповідач не відмовляв позивачу у виплаті компенсації втрати частини доходу, проведення індексації пенсії та відповідач не приймав будь-яких рішень з цих питань, колегія суддів, враховуючи вказані обставини та положення ст. 9 КАС України, приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивача та зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 13.11.2017 року, а також здійснити її виплату з вказаної дати.

Також, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про покладення обов`язку по забезпеченню виконання рішення на начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, оскільки обов`язок щодо виконання рішень судів, що набрали законної сили, та порядок щодо забезпечення такого виконання, наслідки не виконання рішення суду, встановлені КАС України.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області в чотирнадцятиденний строк подати звіт про виконання рішення суду, яке допущено до негайного виконання, оскільки за матеріалами справи не вбачається підстав вважати, що відповідач ухилиться від виконання рішення суду у даній справі.

За таких обставин та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення суду першої інстанції скасуванню, заявлений позивачем позов за період до 12.11.2017 року підлягає залишенню без розгляду, а в іншій частині частковому задоволенню.

Також, підлягають розподілу здійснені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 159, 122, 123, 241, 243, 250, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 07.10.2009 року по 12.11.2017 року залишити без розгляду.

В іншій частині прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 13.11.2017 року задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 та здійснити її виплату з 13.11.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у сумі 1762 (тисяча сімсот шістдесят дві) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне повний текст постанови складено та підписано 18 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: М.П. Коваль