Справа № 0540/8224/18-а
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 р. Справа№0540/8224/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., за участю секретаря судового засідання Сєрих М.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача 1: Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області

до відповідача 2: Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області

про: визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1, зобовязання Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області виплатити ОСОБА_1 призначену пенсію по інвалідності починаючи з 01 травня 2018 року, та здійснити компенсацію частини доходів з 01 травня 2018 року по місяць виплати заборгованості, у звязку з порушенням строків виплати пенсії, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 4000 грн. моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1.

за участю

представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 особисто, ОСОБА_2 ордер,

від відповідача 1: не зявився,

від відповідача 2: не зявився.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1, зобовязання Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області виплатити ОСОБА_1 призначену пенсію по інвалідності починаючи з 01 травня 2018 року, та здійснити компенсацію частини доходів з 01 травня 2018 року по місяць виплати заборгованості, у звязку з порушенням строків виплати пенсії, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 4000 грн. моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є пенсіонером по інвалідності та перебуває на обліку в Мангушському ОУПФУ Донецької області, як внутрішньо переміщена особа. Позивач зазначає, що їй в травні 2018 року було припинено виплату пенсії без повідомлення причини та прийняття відповідного рішення відповідачем. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують вимоги Конституції України та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Позивач та представник позивача у судове засідання зявились, підтримали вимоги заявлені у позовній заяві та просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач посилається на те, що позивач звернулась до управління за переведенням її пенсійної справи з управління ПФУ м. Курахово 12.12.2016 року, рішенням комісії Управління соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації до протоколу № 4-2017 та розпорядження № 44800 від 18.05.2017 року згідно до вимог Порядку № 365 ОСОБА_1 призначені (відновлені) соціальні виплати, однак у квітні 2018 року від СБУ було отримано інформацію про повернення позивача, яка є внутрішньо переміщеною особу, на тимчасово окуповану територію України, що відповідно до пп. 1 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ № 364, є підставою для припинення виплати пенсії. Відновлення соціальних виплат відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» здійснюється після видачі нової довідки відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та подання заяви до управління для відновлення пенсії. Відповідач, зазначає, що позивач у визначеному законодавством порядку не вживала заходів, спрямованих на отримання належної їй суми пенсійних виплат та у звязку з цим не змогла отримувати вказані виплати, тобто реалізувати гарантоване Конституцією право. Позивачем не надано до суду доказів, що вона була позбавлена можливості реалізувати своє право на пенсійне забезпечення гарантоване Конституцією України.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу без участі представника управління.

Відповідач 2 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву суду не надав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 16 жовтня 2018 року.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначена пенсія по інвалідності, що не заперечується сторонами (а.с. 21).

ОСОБА_1 була взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: з м. Донецька до с. Темрюк, Володарського району, вул. Шкільна, буд. 10, що підтверджується відповідною довідкою управління соціального захисту населення від 12.12.2016 року № /15940 (а.с. 23).

Місто Донецьк включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р.

Позивач перебуває на обліку в Мангушському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області на підставі електронної пенсійної справи.

12.12.2016 позивач звернувся до УПФУ в Володарському районі (правонаступник Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області) з заявою про запит пенсійної справи та виплату пенсії (а.с. 27).

Розпорядженням 138875 від 25.10.2017 року позивачу призначено пенсії по інвалідності (а.с. 53).

Як зазначає позивач у позовній заяві, в травні 2018 року їй відповідачем було припинено виплату пенсії без повідомлення причин та надання відповідного рішення про припинення вплати пенсії.

З метою встановлення причин припинення виплати пенсії представник позивач звернувся до Мангушського ОУПФУ Донецької області.

На звернення представника позивача листом від 15.08.2018 року № 807/03/2 Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повідомило позивача про те, що наприкінці квітня 2018 року в органах Пенсійного фонду України області почалася перевірка бази отримувачів пенсійних виплат на її відповідность до вимог чинного законодавства. Перевірка проводиться Міністерством соціальної політики на підставі інформації Держприкордонної служби про переселенців, статус яких як отримувачів соціальних виплат викликає у органів Держприкордонної служби питання та потребує документального підтвердження або підтвердження факту проживання на непідконтрольній території. Під час проведення перевірки виплата пенсії пенсіонерам - переселенцям, що міститься в інформації тимчасово призупиняється. Відповідно до інформації наданої управлінню, органами Держприкордонної служби, виплата пенсії була призупинена з травня 2018 року (а.с. 24).

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві без прийняття відповідного рішення та повідомлення позивача про причини припинення виплати пенсії.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоровя, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обовязок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч. 2 ст. 46 Конституції України гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел, і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058 (далі по тексту Закон № 1058) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за /днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Приписами статті 47 Закону № 1058 визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав зупинення або непоновлення виплати вже призначеної пенсії, є тільки підстави припинення виплати пенсії, які визначені статтею 49 цього Закону.

Згідно ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Суд звертає увагу, що жоден з вищезазначених випадків щодо позивача управлінням не застосований та не доведений.

Крім того, вищезазначеною статтею передбачено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду. Однак відповідачем не надано доказів того, що було прийнято рішення територіальних органів Пенсійного фонду або відповідне судове рішення про припинення виплати пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706 (далі по тексту - Закон № 1706).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону № 1706, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно відновлення всіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Положеннями ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст. 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними Конвенцією, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Суд зазначає, що право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобовязань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій встановлений обовязок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Суд зауважує, що в даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікацію особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду. З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача як внутрішньо переміщеної особи та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно з діючим законодавством.

Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що пенсія позивачу була припинена з 01.05.2018 року, у звязку з отриманням у квітні 2018 року інформації від СБУ про повернення позивача на непідконтрольну українській владі територію.

Однак, суд вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки, реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, ніхто не може позбавляти її права на отримання призначеної їй пенсії.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Суд зазначає, що відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти їй права на отримання пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб та отримання відповідної довідки.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду доказів скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обовязки повинні визначатися виключно законами, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З огляду на викладене, суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.05.2018 року мало місце не у спосіб передбачений законом України, а з точки зору положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було "законним".

Крім того, аргументи відповідача про те, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.05.2018 року, керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було правомірним, суд вважає помилковими.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не мало ознак "законності". Тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії пенсійного органу на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Встановлення судом відсутності "законності втручання", тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Суд зазначає, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у зразковій справі № 805/402/18-а від 03.05.2018 року, яке набрало законної сили 04 вересня 2018 року.

В силу вимог частини п'ятої статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, згідно частини пятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що пенсія, яка призначена позивачу є виплатою довічною та постійною, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з 01 травня 2018 року позивачеві не виплачується пенсія без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для припинення виплати її пенсії. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача в частині зобовязання відповідача поновити виплату їй пенсії з часу припинення.

З огляду на вищевикладене, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1, зобовязання Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області виплатити ОСОБА_1 призначену пенсію по інвалідності починаючи з 01 травня 2018 року.

Щодо вимоги позивача зобовязати Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини пенсії, у звязку з порушенням строків її виплати з 01 травня 2018 року, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року № 2050-III (далі по тексту Закон № 2050) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 Закону № 2050 компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Приписами статті 3 цього Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету (стаття 6 Закону № 2050).

Зазначені положення також викладені у Постанові Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

З аналізу вищезазначених законів судом встановлено, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв'язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року по справі № 523/1127/17.

З огляду на вищевикладене, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині зобовязання Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів з 01 травня 2018 року, у звязку з не виплатою пенсії з 01 травня 2018 року.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов'язання відповідача подання до суду звіту про виконання судового рішення суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов'язком.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Щодо вимог позивача про стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 4000 грн. моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд керується статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, зазначена норма сформульована так, що відшкодувати моральну шкоду, заподіяну працівникові роботодавцем, можна тільки за наявності трьох життєвих обставин: моральних страждань; втрати нормальних життєвих зв'язків; необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки під час провадження у даній справі позивач не пояснив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав належних доказів щодо втрати ним нормальних життєвих звязків та необхідності додаткових зусиль для організації його життя.

Суд зазначає, що позивач просить суд стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області завдану протиправними діями Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Суд вказує на те, що органи Державної казначейської служби не може відповідати за дії та бездіяльність іншого органу, а саме Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

В звязку з чим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди слід відмовити.

Приписами частини 1 стаття 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що оскільки позивач є інвалідом ІІ групи та відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, в звязку з чим судовий збір не підлягає відшкодуванню.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1, зобовязання Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області виплатити ОСОБА_1 призначену пенсію по інвалідності починаючи з 01 травня 2018 року, та здійснити компенсацію частини доходів з 01 травня 2018 року по місяць виплати заборгованості, у звязку з порушенням строків виплати пенсії, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 4000 грн. Моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати з 01 травня 2018 року призначеної пенсії по інвалідності ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 01 травня 2018 року.

Зобовязати Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (9) здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) з 01 травня 2018 року.

Зобовязати Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (9) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) компенсацію втрати частини доходів з 01 травня 2018 року, у звязку з не виплатою пенсії з 01 травня 2018 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць

Рішення прийнято у нарадчій кімнаті та проголошена вступна та резолютивна частини у судовому засіданні 16 жовтня 2018 року в присутності позивача та представника позивача.

Повний текст рушення буди складено та підписано 22 жовтня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15-5 п. 15 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Уразі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Олішевська В.В.