Справа № 1440/1942/18
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 р. № 1440/1942/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1, Ізраїль
до відповідача:Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018
про:визнання протиправним та скасування рішення від 01.02.2018; поновлення виплати пенсії,

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Інгульського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (надалі відповідач або Управління) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні виплати пенсії від 01.02.2018 та зобовязання відповідача поновити та виплатити пенсію за віком з 29.06.2016 відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є громадянином України, отримував пенсію за віком та з 26.12.2015 виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Виплату пенсії було припинено у звязку з виїздом за кордон. Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 (надалі Рішення № 25-рп/2009) визнано неконституційними положення Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон № 1058) щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, а відтак з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії. Представник позивача 25.01.2018 звернувся з цього приводу до Інгульського обєднаного управління ПФУ м. Миколаєва Миколаївської області із заявою про поновлення виплати пенсії, на що отримав протиправну відмову.

Відповідач подав відзив (ар. с. 168-173), в якому вказав, що позивачем не було дотримано Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2015 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (надалі Порядок № 22-1), щодо особистого звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, та не надано документ, який підтверджував місце проживання (реєстрації) в України. Також у відзиві Управління зазначило, що, відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. На сьогоднішній день між Україною та Ізраїлем не укладено жодного договору стосовно соціального забезпечення громадян цих країн. У відзиві відповідач вказав, що позивач пропустив шестимісячний строк для звернення до суду. Також Управління зазначило, що 01.01.2016 позивач був знятий з обліку та пенсія йому була виплачена за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон по 30.06.2016, тому вимога про поновлення виплати пенсії з 29.06.2016 є безпідставною та необґрунтованою. У відзиві відповідач зазначив, що оскільки позивач був знятий з обліку, пенсія не нараховувалась, тому вимога про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів є безпідставною.

Дослідивши письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачу з 29.11.2006 була призначена пенсія за віком на підставі Закону №1058. До виїзду в Ізраїль позивач проживав за адресою: Україна, м. Миколаїв, вул. Паркова (Олейника), 24/2, квартира 40.

26.12.2015 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.

На підставі заяви позивача від 08.12.2015 позивача з 01.01.2016 було знято з обліку в Управлінні.

25.01.2018 представник позивача через представника звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплату пенсії. До заяви представник позивача додав копії довіреності, паспорту для виїзду за кордон, оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії, що підписана позивачем, підпис якого завірений нотаріально.

Листом від 01.02.2018 (ар. с. 78-79) відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії, в якому зазначив, що позивачем, всупереч п. 2.9 Порядку № 22-1, не надано паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Також у цьому листі відповідач в якості відмови вказав, що на теперішній час не має законодавчих актів між державами України та Ізраїль, на підставі яких можлива виплата позивачу пенсії за умови збереження постійного місця проживання в Ізраїлі.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до статті 51 Закону № 1058, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

Пунктом 2 частини першої статті 49 Закону №1058 передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Зазначені положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обовязковими для виконання Україною, відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відтак, відповідач безпідставно припинив виплату позивачу пенсії.

Частиною другою статті 49 Закону №1058 встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Суд відхилив доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про поновлення виплати пенсії з огляду на те, що не долучено документу про зареєстроване місце проживання. Відповідно до пункту 2.08 Порядку, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Подання додаткових позивачем документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює обовязку щодо їх подачі.

Згідно з пунктом 1.5 Порядку № 22-1, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору порядку звернення до органу, що призначає пенсію: - або особисто, або через свого представника.

Посилання Управління на пункт 2.9 Порядку № 22-1, щодо обовязку пенсіонера предявляти паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат, є безпідставним, оскільки вказаний пункт регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено суду, що існують правові підстави не поновлювати позивачу виплату пенсії.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судовий збір розподіляється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 139, 241-243, 246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, Кфар Саба, Ізраїль, РНОКПП НОМЕР_1) до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250638) задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Інгульського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, що полягає у не поновленні виплати пенсії ОСОБА_1.

3. Зобовязати Інгульське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 29.06.2016, відповідно до норм Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250638) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, Кфар Саба, Ізраїль, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 704,80 грн., що був сплачений платіжною квитанцією від 09.08.2018 № 0.0..1.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна