Справа № 335/4770/18
Суддя: Калюжна В. В.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/4770/18 2-а/335/205/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Калюжної В.В., за участю секретаря Ведмедьової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Деркач М.Г., Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України,

за участю представника позивача ОСОБА_3, відповідача Деркач М.Г., представника відповідача Єлісєєва Д.С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Деркач М.Г. про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України, в обґрунтування якого зазначив наступне.

11 квітня 2018 року головний спеціаліст відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Деркач М.Г. виніс рішення №19 про примусове повернення за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1. У рішенні зазначено, що громадян Королівства Марокко ОСОБА_1, іноземець, не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути повернутий за межі України. Він незаконно перебуває на території України з 12.02.2018р., його дії порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Цим рішенням було вирішено примусово повернути за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 та зобов'язати його покинути територію України у термін до 01.05.2018р., а також заборонено Позивачу в'їзд на територію України терміном на три роки до 11.04.2021 р.

Як зазначено у рішенні, Позивач прибув в Україну 15.11.2016р. легально з метою навчання. В подальшому, Позивачем отримано у встановленому порядку посвідку на тимчасове проживання в Україні, термін дії якої було подовжено Відповідачем до 01.08.2022 року. Таким чином, Позивач на законних підставах та правомірно прибув та проживав на території України та відповідно до вимог міграційного законодавства отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні. 12.02.2018 року згідно наказу ректора ЗДМУ №122-с ОСОБА_1, був відрахований з Запорізького державного медичного університету за невиконання умов договору про навчання.

Відповідно до пп. 2 п.19 Посвідка про тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки, разом із тим, з наказом ректора ЗДМУ №122-с до УДМС України в Запорізькій області надійшов лист Донецького національного медичного університету про підтвердження можливості зарахування громадянина ОСОБА_1 до Донецького національного медичного університету. У зв'язку із клопотанням Донецького національного медичного університету посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 скасовано не було.

Рішення №19 про примусове повернення за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 взагалі не містить жодного посилання на передбачені нормативно- правовим актом документи, на підставі яких скасовуються посвідки на тимчасове проживання в Україні. Рішення взагалі не містить жодних посилань на те, що Позивач повідомлявся про те, що відносно нього прийнято рішення про скасування та вилучення посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1. При цьому законний строк його перебування в Україні був визначений до 01.08.2022 року. Посвідка на тимчасове проживання НОМЕР_1 станом на 12.02.2018 р., а саме цю дату Відповідач зазначає як день, після якого Позивач начебто почав порушувати законодавство, взагалі не скасовувалася Відповідачем, а тому не зрозуміло, як Позивач міг незаконно перебувати на території України з 12.02.2018р., якщо його посвідка була дійсна.

Отже, на думку позивача, в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо Позивача заборони подальшого в'їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в'їзду в Україну громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1, терміном на 3 роки, а орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у ч. 1 ст. 26 Закону, з підставами для заборони його в'їзду в Україну, а тому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення №19 від 11 квітня 2018р. про примусове повернення за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.н., головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Деркача М.Г.

Ухвалою судді від 04.05.2018 року прийнято до розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено проводити в порядку позовного провадження в окремих категоріях справ відповідно до ст.ст. 268-272, 288 КАС України.

12.06.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість. Зазначав, що діяв у спосіб та у межах наданих Законом, а тому підстав для скасування рішення не має.

Ухвалою суду від 04.07.2018 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі на підставах викладених у позовній заяві і просить його задовольнити. Зазначав, що позивач має в Україні сім'ю, малолітню дитину і бажає легалізувати своє проживання на території України.

У судовому засіданні відповідач Деркач М.Г. та представник відповідача - Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області проти задоволення позову заперечували та просили у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи і проаналізувавши доводи позивача, відповідача, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.11.2016 року громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 прибув на територію України через КПП «Бориспіль» по паспорту НОМЕР_2, виданому 08.09.2016 терміном дії до 08.09.2021, за візою типу D, НОМЕР_3, з метою навчання в Запорізькому державному медичному університеті.

21.11.2016 ОСОБА_1 відповідно до наказу ректора ЗДМУ М» 1183-с був зарахований до 1-го міжнародного факультету (довузівський етап навчання) Запорізького державного медичного університету, на денну форму навчання.

На підставі п. 13 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_4, виданою УДМС України в Запорізькій області, терміном дії до 01.10.2017 року.

15.09.2017 року до УДМС України в Запорізькій області, надійшла заява про продовження терміну дії посвідки громадянина ОСОБА_1 у зв'язку з його зарахуванням на 1 курс денної форми навчання згідно наказу ректора ЗДМУ №977-с.

УДМС України в Запорізькій області на підставі ч.12 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було продовжено термін дії посвідки на період навчання до 01.08.2022.

12.02.2018 згідно наказу ректора ЗДМУ №122-с ОСОБА_1, був відрахований з Запорізького державного медичного університету за невиконання умов договору про навчання.

Разом із наказом ректора ЗДМУ № 122-с. до УДМС України в Запорізькій області надійшов лист Донецького національного медичного університету про підтвердження можливості зарахування громадянина ОСОБА_1 до Донецького національного медичного університету.

11.04.2018 громадянин ОСОБА_1 звернувся до УДМС України в Запорізькій області з метою перевірки його законності перебування.

Під час перевірки законності перебування громадянина ОСОБА_1 було встановлено, що він не прибув на навчання до Донецького національного медичного університету.

Згідно інформації ГУ ДМС у Донецькій області громадянин ОСОБА_1 до Донецького національного медичного університету не зарахований.

11 квітня 2018 року головний спеціаліст відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Деркач М.Г. прийняв рішення №19 про примусове повернення за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1. У рішенні зазначено, що громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1, іноземець, не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути повернутий за межі України. Він незаконно перебуває на території України з 12.02.2018р., його дії порушують законодавство України про правовий статутус іноземців та осіб без громадянства. Цим рішенням було вирішено примусово повернути за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 та зобов'язати його покинути територію України у термін до 01.05.2018р., а також заборонено Позивачу в'їзд на територію України терміном на три роки до 11.04.2021 р.

Проаналізувавши обставини справи, суд вважає зазначене рішення відповідача в частині заборони громадянину ОСОБА_1 в'їзду на територію України терміном на три роки, до 11.04.2021року (п.2 рішення) таким, що підлягає скасуванню, в іншій частині, а саме в частині стосовно повернення за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 рішення є законним, та не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Правовідносини у даній справі регулюються Законом України „Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773 від 22.09.2011 р. зі змінами та доповненнями, Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 та іншими нормативними актами. Згідно з п. 2 зазначеного Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну (п. 6 Порядку).

Відповідно до норм підпункту 2 пункту 19 Постанови № 251, посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або під який її видав, у разі отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки.

Клопотання від ЗДМУ про скасування посвідки на тимчасове проживання УДМС України в Запорізькій області не надходило, Позивач мав продовжити навчання в ДНМУ, у зв'язку з чим посвідку серії НОМЕР_4 не скасовано.

11.04.2018 Позивач звернувся до УДМС України в Запорізькій області з метою перевірки його законності перебування. Позивач надав пояснення, що справді з 12.02.2018 відрахований з ЗДМУ у зв'язку з переведенням до ДНМУ. Позивач пояснив, що до навчання в ДНМУ не прибув, поважних причин не прибуття на навчання не вказав.

Відповідно до інформації ГУ ДМС у Донецькій області станом на 11.04.2018, Позивач до ДНМУ не зарахований, тож навчання припинив 12.02.2018.

Таким чином, Позивач прибув в Україну з метою навчання, був документований посвідкою на тимчасове проживання на період навчання, навчання припинив з моменту відрахування з ЗДМУ та не прибуття до визначеного місця навчання до ДНМУ, відповідно до чого УДМС України в Запорізькій області, було встановлено, що Позивач з 12.02.2018 порушує законодавство України, перебуває на території України без законних підстав, встановлених вимогами статті 4 Закону №3773-УІ.

Законодавство України зобов'язує іноземців та осіб без громадянства неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (частина 3 статті 3 Закону № 3773-УІ).

11.04.2018 року за неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання у відношенні Позивача працівниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Запорізькій області був складений протокол про адміністративне правопорушення МЗП 137413, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 203 КУпАП.

Заступником начальника УДМС України в Запорізькій області 11.04.2018 року винесено постанову про накладання адміністративного стягнення на Позивача у вигляді штрафу розміром 850 грн. Адміністративне стягнення Позивач зобов'язався виконати у встановлені законодавством строки. Станом на 26.04.2018 адміністративне стягнення Позивачем не виконано у зв'язку з чим відповідно до статті 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанову про накладення штрафу було надіслано для примусового виконання до Томаківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за місцем проживання Позивача, яке він вказав під час складання протоколу.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та громадянство» зазначено, що Іноземець або особа без громадянства не бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належні певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 з 12.02.2018 перебував на території України без законних підстав, його дії порушували законодавство України про статус іноземців та осіб без громадянства, УДМС України в Запорізькій області відповідно статті 26 Закону №3773-VІ, 11.04.2018 прийнято рішення №19 про примусове повернення Позивача, а тому підстав для визнання протиправним та скасування рішення №19 від 11 квітня 2018 р. в частині примусового повернення за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.н., головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Деркача М.Г. суд не вбачає, а тому в цій частині позовних вимог відмовляє.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду-виїзду.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Отже, у разі прийняття повноважним органом, за наявності законодавчо визначених підстав, рішення про примусове повернення іноземця в країну походження або третю країну, можлива строкова заборона щодо подальшого в'їзду в Україну регламентується саме нормами статті 26 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки безпосередньо пов'язана з цим рішенням.

Разом з цим, заборона в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства на визначений законом строк є не обов'язком, а правом відповідача. Тобто, є нормою яка може бути застосована до особи з урахуванням обставин її перебування на території України, дотримання вимог законодавства України, соціальну небезпеку, тощо.

В оскаржуваному рішенні від 11 квітня 2018 року не зазначено жодного обґрунтування для застосування такого заходу як заборона для ОСОБА_1 в'їзду на територію України на три роки.

Згідно з текстом оскаржуваного рішення від 11.04.2018 року, відповідачем жодна оцінка поясненням ОСОБА_1 в частині знаходження на його утриманні малолітньої дитини та створення сім'ї на території України не надавалася, обставини сімейного життя не визначалися.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами статті 4 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Статтею 141 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Процедура заборони в'їзду на територію України не є прямим наслідком примусового повернення в країну походження (на батьківщину) або третю країну іноземця чи особи без громадянства з України з підстав, наведених у Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тому у разі застосування такого заходу відповідне рішення повинно мати вичерпне обґрунтування такого обмеження, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

17 липня 1997 року Законом України №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Відповідно до положень статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з пояснень ОСОБА_1 щодо наявності на утриманні малолітньої дитини, з огляду на обставини, які склалися, заборона в'їзду на територію України строком на три роки є надто суворою санкцією, оскільки позивач може змінити своє ставлення до сім'ї та виявити бажання легалізувати своє положення в Україні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем прийнято рішення в частині заборони громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1 в'їзду на територію України терміном на три роки необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), нерозсудливо, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З урахуванням наведеного, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтованими, а отже, рішення відповідача в даній частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2, 72-78, 241,242,243-246,268-272,288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Деркач М.Г., Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 19 від 11 квітня 2018 року про примусове повернення за межі України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в частині заборони громадянину Марокко ОСОБА_1 в'їзду на територію України терміном на три роки до 11.04.2021 року (п. 2 рішення).

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2018 року.

Суддя: В.В.Калюжна