Справа № 805/4346/18-а
Суддя: Толстолуцька М.М.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2018 р. Справа№805/4346/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Толстолуцької М.М., при секретарі судового засідання Хороші С.С., розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1)

до Головного управління Держпраці у Донецькій області (юридична адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокофєва, буд. 82 , )

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № ДЦ216/548/АВ/П/ТФ-ФС від 29.05.2018 року у розмірі 223 380,00 грн.,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач, ФОП ОСОБА_1) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Донецькій області (надалі відповідач, ГУ Держпраці у Донецькій області), в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу № ДЦ216/548/АВ/П/ТФ-ФС від 29.05.2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі № 805/4346/18-а та призначено підготовче провадження.

08 серпня 2018 року строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів за клопотанням сторін.

Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року підготовче засідання відкладено у звязку з необхідністю виклику свідка.

27 вересня 2018 підготовче провадження в адміністративній справі № 805/4346/18-а закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11 жовтня 2018 року.

У призначений час в судове засідання зявились поважні представники сторін.

Щодо позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час перевірки відповідачем не було всебічно та повно досліджено обставини щодо працевлаштування громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6, з якими позивачем було укладені короткострокові цивільно-правові угоди.

Окрім того, мотивуючи вимоги своєї позовної заяви позивач зазначила, що 25.05.2018 року посадовими особами ГУ ДФС у Донецькій області було проведено фактичну перевірку з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_1, за результатами якої складено відповідні довідки про відсутність порушень з питань дотримання трудового законодавства.

Під час судового розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у його позовній заяві та просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог позивача просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 було встановлено порушення вимог законодавства про працю, що належним чином підтверджується зібраними доказами, отже оскаржувана постанова прийнята в межах повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, перевіривши доводи, викладені в адміністративному позові, додаткових поясненнях та письмових запереченнях, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

29 травня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Донецькій області було прийнято постанову № ДЦ216/548/АВ/П/ТФ-ФС, відповідно до якої накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 223 380,00 грн.

Як вбачається зі змісту зазначеної постанови, підставою для її прийняття були результати інспекційного відвідування, проведеного співробітниками ГУ Держпраці у Донецькій області, яким встановлено порушення позивачем законодавства про працю, відповідальність за яке передбачено абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України.

Так, у ході інспекційного відвідування 19 квітня 2018 року було встановлено, що реалізація підакцизної групи товарів на торговельних обєктах відбувалась ОСОБА_6 та ОСОБА_5. При цьому, зазначеними працівниками документів, які б підтверджували особу не надано, від надання пояснень зазначені особи відмовились, про що було складено відповідний акт.

20 квітня 2015 року відповідачем було складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ДЦ 216/548/НД/АВ у звязку зі створенням перешкод у діяльності інспектора праці, а саме:

- відсутністю обєкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням;

- відсутністю документів, ведення яких передбачено законодавством про працю.

Одночасно, на адресу позивача було направлено вимогу про надання/поновлення документів № ДЦ 216/548/ПД, якою ФОП ОСОБА_1 зобовязано протягом 3-х днів з дня отримання зазначеної вимоги надати ГУ Держпраці ц Донецькій області документи, необхідні для інспекційного відвідування:

Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (таблиці 5 та б Додатку 4) за 2017 року по теперішній час 2018 року.

Податковий розрахунок за ф.І-Д за І-ІV кв. 2017 року.

Повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413) за 2017 року по теперішній час 2018 року.

Трудові договори з усіма працівниками, які працюють (працювали) за період з 1 січня 2017 року по теперішній час 2018 року.

Накази про прийняття (звільнення) працівників, які працюють (працювали) за період з 1 січня 2017 року по теперішній час 2018 року.

Табеля обліку робочого часу, розрахункові відомості, платіжні відомості за період з 1 січня 2017 року по теперішній час 2018 року.

Повідомлення працівника про розміри оплати праці за 2017- 2018 роки.

Свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1, витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців/ виписка з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП ОСОБА_1

Листом від 04 травня 2018 року позивачем до ГУ Держпраці у Донецькій області були надані копії цивільно-правових угод на працівників ОСОБА_6 та ОСОБА_5, копії квитанції щодо сплати необхідних обовязкових податків та зборів, що датовані 04 травня 2018 року, копії реєстраційних документів на фізичну особу-підприємця та копії звітності ФОП ОСОБА_1

Окрім того, судом встановлено, що 03.04.2018 року відповідачем на адресу головного управління Пенсійного фонду України Донецької області було спрямовано лист «Про надання інформації», в якому просив повідомити про загальну кількість застрахованих осіб, у тому числі за договорами ЦПХ по ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 року по теперішній час.

У відповідь, листом від 20 квітня 2018 року пенсійним органом надано інформацію з реєстру застрахованих осіб, з якої вбачається, що звіти за найманих працівників ФОП ОСОБА_1 за період з січня 2017 року по теперішній час на надано. Додатково було повідомлено, що вищевказаною особою надані річні звіти за 2016-2017 роки за себе, як платника єдиного внеску.

На звернення ГУ Держпраці у Донецькій області щодо працевлаштування працівників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 листом від 14 травня 2018 року Маріупольською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Донецькій області повідомлено, що за період з 01.01.2017 року по теперішній час 2018 року платник податків ФОП ОСОБА_1 звіти про прийняття працівника на роботу не надавала.

Також, Маріупольським міським центром зайнятості надано інформацію, з якої вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на обліку у центрі зайнятості не переьувають та станом на 24.04.2018 року за консультацією з пить працевлаштування не звертались.

Отже визначальним для вирішення спірних правовідносин є встановлення наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та громадянами ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Вирішуючи адміністративну по суті заявлених позовних вимог, оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача, суд виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, на вимогу Головного управління Держпраці в Донецькій області про надання документів від 20.04.2018року №ДЦ216/548/ПД позивачем надані цивільно-правові угоди від 14.04.2018 року на громадянок ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з терміном дії до 30.04.2018 року.

Зі змісту наданих цивільно-правових угод про надання послуг, укладених позивачем з фізичними особами, предметом останніх є послуги продавця згідно з Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 65. «Торгівля та громадське харчування», який затверджено наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України 30.11.1999 №918 та погоджено з Міністерством праці та соціальної політики України, який повинен виконувати роботу згідно режиму магазину за прилавком, відповідати на запитання покупців щодо товару, передавати товар покупцю, приймати оплату, використовувати ваги тощо.

Отже, відсутній власний графік роботи особи та умови, виходячи лише з власних можливостей, як того передбачає договір цивільно-правового характеру. Проте, тільки підтверджує наявність ознак трудових відносин.

При цьому суд зауважує, що на час проведення інспекційного відвідування 19 квітня 2018 року зазначені цивільно-правові угоди на вимогу працівників відповідача надані не були.

Отже, суд погоджується з доводами відповідача, викладеними в оскаржуваній постанові, що роботи працівниками (ОСОБА_6 та ОСОБА_7) виконуються в інтересах ФОП ОСОБА_1; виконуються ними особисто; виконуються у визначені строки із додержанням визначеного режиму роботи та на робочому місці, яке вказується (погоджується) з підприємцем, що її замовляв; має визначену тривалість і вимагає присутності працівників; передбачає надання «всього необхідного для виконання робіт» стороною, що замовляє роботи, працівники (виконавці) не організовують самостійно процес надання послуг (виконання робіт).

Факт допуску працівників до роботи без укладення трудового договору віднайшов своє відображення також у досліджених в судовому засіданні відеоматеріалах інспекційного відвідування та показаннях, опитаного в якості свідка заступника начальника управління з питань праці ГУ Держпраці у Донецькій області ОСОБА_8.

Так, на відеозаписі проведеного відповідачем інспекційного відвідування демонструється, що ОСОБА_9 надано усні пояснення, згідно яких вона знаходиться на стажуванні, а всі необхідні документи щодо її працевлаштування знаходяться на офісі.

Згідно усних пояснень ОСОБА_6 вона підміняє іншого продавця, якій захворів.

Судом встановлено, що ані ОСОБА_9, ані ОСОБА_6 не зазначили про наявність цивільно-правового договору з ФОП ОСОБА_1, які підписали власноручно, про що було зазначено позивачем.

Окрім того, відеозаписом підтверджено, що під час інспекційного відвідування на обєктах торгівлі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виконували наступні роботи: приймали товар, підраховували штучні товари, пропонували та показували товари покупцям, здійснювали реалізацію товарів, підраховували гроші, що спростовує вказані під час судового розгляду справи твердження уповноваженого представника позивача, що фактично торгівля не відбувалась, а була тільки її підготовка.

Отже, суд доходить висновку, що вказані угоди передбачають врегулювання правовідносин аналогічні тим, що виникають між працівником і роботодавцем на підставі законодавства про працю.

Водночас, як встановлено судом, підтверджено наявними матеріалами справи та не заперечується позивачем ФОП ОСОБА_1 не було укладено трудових договорів з вищезазначеними працівниками відповідно до вимог ст. ст.21, 24 КЗпП України.

Таким чином, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт допущення позивачем до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд не приймає у якості доказів посилання позивача на довідки щодо відсутності порушень позивачем з питань дотримання трудового законодавства, складені ГУ ДФС у Донецькій області, оскільки вони не стосуються предмету доказування по даній справі.

Відповідно до ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України).

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» від 17 липня 2013 року № 509 (далі по тексту - Порядок № 509).

Відповідно до п. 2 Порядку № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до п. 3 Порядку № 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Згідно з п. 8 Порядку № 590, за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Аналізуючи встановлені судом обставини справи та докази на їх підтвердження, суд доходить висновку, що у межах спірних правовідносин позивачем не дотримано вимог статті 24 КЗпП України в частині обов'язкового укладання трудових договорів у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу, або розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу дотримано вимоги Порядку № 509, а отже постанова ДЦ216/548/АВ/П/ТФ-ФС від 29.05.2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 223 380,00 гривень на підставі абз.2 частини другої статті 265 КЗпП України є правомірною, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 04.07.2018 по адміністративній справі №820/1432/17 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/75148848).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначена стаття визначає, як розподіляються обов'язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачає активну роль суду у процесі доказування та спрямована на забезпечення повного з'ясування обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.

Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Однак, презумпція винуватості не є абсолютною. Презумпція винуватості суб'єкта владних повноважень-відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів. Отож застосування принципу презумпції винуватості суб'єкта владних повноважень не обумовлює його автоматично програшного становища у справі та не звільняє суд від обов'язку ухвалити справедливе і правосудне судове рішення.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд не вбачає протиправності в діях відповідача, отже, вимоги позивача є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень частини пятої статті 139 КАС України питання про розподіл судових витрат не розглядається.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 287, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Головного управління Держпраці у Донецькій області (юридична адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокофєва, буд. 82 , ) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № ДЦ216/548/АВ/П/ТФ-ФС від 29.05.2018 року у розмірі 223 380,00 грн. відмовити.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті та проголошено у судовому засіданні 11 жовтня 2018 року. Повний текст рішення складено та підписано 22 жовтня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Толстолуцька М.М.