Справа № 1240/2263/18
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 1240/2263/18

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Свергун І.О.,

за участі секретаря судового засідання Карча В.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління ОСОБА_2 фонду України Луганської області про визнання поведінки протиправною, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

30.07.2018 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1О.) до Білокуракинського об'єднаного управління ОСОБА_2 фонду України Луганської області (далі відповідач, Білокуракинське ОУПФУ Луганської області) про визнання поведінки протиправною, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є пенсіонером за віком та до березня 2018 року отримував пенсію в Старобільському ОУПФУ Луганської області як внутрішньо переміщена особа. 26.06.2018 позивач здійснив реєстрацію у селищі Нещеретове Білокуракинського району, після чого звернулася до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області із заявою про переведення пенсії за новим місцем проживання.

17.07.2018 позивач отримав лист відповідача № 41/Л-14 про відмову в призначенні пенсії, оскільки підставою для переведення пенсії чи поновлення пенсії позивачу за даними електронних пенсійних справ до періоду, коли буде можливо запросити пенсійні справи, є письмова відмова відповідного підрозділу з питань соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно із пунктом 8 Порядку № 509.

Позивач вважає, що законних підстав для відмови в призначенні пенсії не було, а дії відповідача не відповідають вимогам закону та нормам міжнародного права.

З посиланням на положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Основного Закону України, рішення ЄСПЛ, позивач просив суд:

1) визнати протиправною поведінку відповідача, яка полягає у непризначенні та невиплаті пенсійного забезпечення позивачу;

2) зобовязати відповідача поновити призначення пенсії позивачу з 01 березня 2018 року та утриматися від подальшого призупинення пенсійної виплати;

3) стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн, суму судового збору в розмірі 1409,60 грн, а також моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Ухвалою суду від 16.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

29.08.2018 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов (арк. спр. 47-52), в обґрунтування якого останній послався на таке. 26.06.2018 ОСОБА_1 звернувся до управління із заявою щодо призначення пенсії у звязку зі зміною місця проживання, на яку було надано відповідь від 09.07.2018 в порядку вимог Закону України «Про звернення громадян».

Свої дії відповідач обумовлює тим, що з червня 2018 року ОСОБА_1 зареєструвався за адресою: Луганська область, Білокуракинський район, с. Нещеретове. Що стосується пенсіонерів, які є ВПО, поновлення та припинення їм виплати пенсій визначені: Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постановою КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Порядком призначення/перебування, затвердженим постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

У зв'язку з неможливістю надання паперових пенсійних справ Правлінням ОСОБА_2 фонду України було прийнято рішення щодо здійснення пенсійних виплат на підставі електронних пенсійних справ для осіб, які переселилися з окремих територій Донецької та Луганської областей.

Для виплати пенсії особам, які не зареєструвались у встановленому для внутрішньо переміщених осіб порядку, та пенсійні справи яких знаходяться на тимчасово непідконтрольній території, рішення на законодавчому рівні не приймались.

ОСОБА_2 фонду України від 02.04.2015 № 21854/02-20 було повідомлено про узгоджену з Міністерством соціальної політики України позицію щодо підстав для виплати пенсій особам, місце проживання (реєстрація в паспорті або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування) яких є підконтрольна українській владі територія, в той час, як пенсійні справи таких осіб знаходяться в окремих районах Луганської та Донецької областей.

Зокрема, однією із підстав для переведення пенсійної виплати чи поновлення за даними електронних пенсійних справ до періоду, коли буде можливо запросити пенсійні справи, є письмова відмова відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно із пунктом 8 Порядку № 509.

Письмової відмови Білокуракинського УСЗН у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з пунктом 8 Порядку № 509 позивачем до управління не надано.

Також посилаючись на положення постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не звертався до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області з заявою установленого зразка про запит пенсійної справи та не надав необхідні документи, а саме: паспорт, ідентифікаційний код, довідку внутрішньо переміщеної особи або письмову відмову Білокуракинського УСЗН у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно із пунктом 8 Порядку № 509, пенсійне посвідчення, заяву про відкриття рахунку в АТ «Ощадбанк».

Окрім того, відповідач вказує на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, а стягнення витрат, повязаних з розглядом справи, Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не передбачено.

Посилаючись на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Порядку № 509 від 01.10.2014, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 04.10.2018 витребувано додаткові докази по справі та відкладено розгляд справи на 16 жовтня 2018 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, від його представника надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника (арк. спр. 76).

Представник відповідача в судове засідання не прибув, просив розглядати справу без його участі (арк. спр. 68).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.

З матеріалів справи встановлено, що позивач перебував на обліку в УПФУ в м. Краснодон та Краснодонському районі Луганської області та отримував пенсію за віком.

Наказом Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що Луганська область з 07.10.2014 є районом проведення антитерористичної операції.

Постановою КМУ від 07 листопада 2014 р. № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, відповідно до якого у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету ОСОБА_2 фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Позивач перемістився до м. Старобільськ Луганської області, як внутрішньо переміщена особа відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Постанови КМУ від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» та отримав довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (арк. спр. 134).

Згідно з матеріалами пенсійної справи позивач отримував пенсію за віком, яка йому була нарахована та виплачувалася УПФУ в м. Краснодон та Краснодонському районі Луганської області. У зв'язку з взяттям на облік його, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, отримував пенсію, як тимчасово переміщена особа в Старобільському ОУПФУ Луганської області (арк. спр. 99-124). З березня 2018 року виплату було призупинено і пенсія не виплачується до теперішнього часу, що не заперечується відповідачем.

Рішенням УСЗН Старобільської РДА від 15.03.2018 № 82 скасовано дію довідки про взяття на облік ВПО гр. ОСОБА_1 № 7241 від 24.12.2014 (арк. спр. 13).

Згідно з копіями паспорта громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, з 26.06.2018 має зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. спр. 10, 12).

У звязку зі зміною місця проживання та переїзду до іншої адміністративно-територіальної одиниці ОСОБА_1 26.06.2018 звернувся до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області з заявою для призначення пенсії. До вказаної заяви позивачем було додано такі документи: копію паспорта з зазначенням зареєстрованого місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, копію пенсійного посвідчення, копію рішення УСЗН Старобільської РДА від 15.03.2018 № 82 про скасування дії довідки та зняття з реєстру внутрішньо переміщеної особи, реквізити банківської установи для подальшого зарахування пенсії, а також заяву про витребування пенсійної справи з останнього місця призначення пенсії (арк. спр. 23, 91).

На вказану заяву позивача листом від 09.07.2018 № 41/Л-14 відповідачем надано відповідь, в якій зазначено таке. Що стосується пенсіонерів, які є ВПО, поновлення та припинення їм виплати пенсій визначені: Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, постановою КМУ від 05.11.2014 № 637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, Порядком призначення/перебування, затвердженим постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. У зв'язку з неможливістю надання паперових пенсійних справ, Правлінням ОСОБА_2 фонду України було прийнято рішення щодо здійснення пенсійних виплат на підставі електронних пенсійних справ для осіб, які переселилися з окремих територій Донецької та Луганської областей. ОСОБА_2 фонду України від 02.04.2015 № 21854/02-20 було повідомлено про узгоджену з Міністерством соціальної політики України позицію щодо підстав для виплати пенсій особам, місце проживання (реєстрація в паспорті або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування) яких є підконтрольна українській владі територія, в той час, як пенсійні справи таких осіб знаходяться в окремих районах Луганської та Донецької областей. Зокрема, однією із підстав для переведення пенсійної виплати, чи поновлення за даними електронних пенсійних справ до періоду, коли буде можливо запросити пенсійні справи, є письмова відмова відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно із пунктом 8 Порядку № 509. Письмової відмови Білокуракинського УСЗН у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно з пунктом 8 Порядку № 509, позивачем до управління не надано (арк. спр. 14-15).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі Закон № 1788-XII) та від 9 липня 2003 року № 1058-IV Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-IV), зокрема, у статтях 1 і 8 відповідно.

Зазначеними нормами Законів визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених Законом № 1788-XII. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами. Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого Законом № 1058-IV пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів ОСОБА_2 фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ОСОБА_2 фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що зазначений у частині першій статті 49 Закону № 1058-IV перелік підстав для припинення виплати пенсії є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу ОСОБА_2 фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

У відзиві на позов відповідач посилається на те, що ОСОБА_1 не звертався до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області з заявою установленого зразка про запит пенсійної справи, а заяву позивача було розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян».

З таким твердженням відповідача суд не погоджується та вважає його безпідставним, з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що позивач після реєстрації свого місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3 звернувся до відповідача з заявою для призначення пенсії, до якої позивачем, зокрема, було додано заяву про витребування пенсійної справи з останнього місця призначення пенсії (арк. спр. 23, 91).

Таким чином, доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не звертався до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області з заявою про запит пенсійної справи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Окрім того, діючим законодавством не передбачено чітко встановленого зразка заяви про запит пенсійної справи за новим місцем проживання.

Відповідно до положень пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ОСОБА_2 фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління ОСОБА_2 фонду України від 7 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок 22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного ОСОБА_2 фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сімї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 4.12. Порядку № 22-1 визначено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше пяти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Суд зазначає, що Білокуракинське ОУПФУ Луганської області, отримавши заяву ОСОБА_1 про зміну місця проживання від 26.06.2018 (арк. спр. 23, 91), не вчинило дії, передбачені п. 4.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління ОСОБА_2 фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого Міністерством юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, у встановлені строки.

Також суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Отже, відповідачем протиправно розглянуто заяву позивача від 26.06.2018 в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Також з відзиву на позов та листа відповідача від 09.07.2018 № 41/Л-14 судом установлено, що підставою для невзяття на облік пенсійної справи позивача та невиплати пенсії стала відсутність паперової пенсійної справи позивача та те, що ним не надано письмової відмови Білокуракинського УСЗН у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно до пункту 8 Порядку № 509, що, на думку суду, є безпідставним, оскільки жодною нормою Закону № 1058-IV та Порядку № 22-1 не передбачено таких вимог для взяття на облік пенсійної справи та виплати пенсії на загальних підставах.

Суд також зауважує, що до спірних правовідносин не застосовується законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообовязкового державного страхування, зокрема, Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, Порядок оформлення пенсій особам, переміщеним з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637, оскільки позивач не є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

На виконання вимог статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, позивач зареєстрував своє постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3, в результаті чого статус його як переміщеної особи припинився і з цього часу він здобув право на отримання пенсії на загальних підстав.

Враховуючи викладене, на думку суду, відповідач неправомірно не взяв на облік пенсійну справу позивача та не виплачує позивачу пенсію, посилаючись на нормативно-правові акти, що регулюють порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, оскільки позивач такий статус втратив з моменту реєстрації його місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме з 26.06.2018.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідачем не доведено суду правомірності своїх дій, а тому поведінка Білокуракинського ОУПФУ Луганської області, яка полягає у непризначенні та невиплаті пенсійного забезпечення позивачу є протиправною.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, які слід задовольнити.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невзяття на облік пенсійної справи ОСОБА_1 та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2018, тому правильним та ефективним способом захисту порушеного права буде визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не взяття на облік пенсійної справи позивача та невиплати пенсії позивачу з 01.03.2018, а також зобовязання відповідача взяти на облік пенсійну справу позивача та відновити виплату пенсії позивачу з 01.03.2018.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача утриматись від подальшого призупинення пенсійної виплати, суд не знаходить підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог, оскільки задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 5000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке.

Стаття 23 Цивільного кодексу України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин покладається на особу, що звертається із таким позовом.

За змістом частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивач у позовній заяві вказав, що відповідач протиправними діями щодо невиплати пенсії поставив його в тяжке матеріальне становище, що викликало душевні хвилювання, переживання, відчуття сильного фізичного болю, страждання.

Разом з цим, матеріали адміністративної справи не містять жодного доказу на підтвердження погіршення самопочуття та на підтвердження причинного зв'язку між діями щодо невиплати пенсії та завданням позивачу від цього моральної шкоди (у вигляді душевного хвилювання, переживання, відчуття сильного фізичного болю, страждання тощо); сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами, тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до положень статті 134 КАС України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду договір доручення від 26.06.2018. Згідно п.п. 2.1 Договору позивач зобов'язався виплатити ОСОБА_3 винагороду у розмірі 3000,00 грн.

При цьому, суд звертає увагу на те, що за приписами статті 134 КАС України підлягають розподілу витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката.

Докази того, що ОСОБА_3 є адвокатом матеріали справи не містять. Відтак, витрати позивача на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню.

Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 1409,60 грн судового збору (арк. спр. 2).

У звязку з частковим задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру заявлених позовних вимог, а саме в сумі 704,80 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 92252, Луганська область, Білокуракинський район, с. Нещеретове, вул. Перемоги, буд. 63) до Білокуракинського об'єднаного управління ОСОБА_2 фонду України Луганської області (місцезнаходження: 92200, Луганська область, смт. Білокуракине, вул. Історична, буд. 81, ) про визнання поведінки протиправною, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Білокуракинського об'єднаного управління ОСОБА_2 фонду України Луганської області щодо не взяття на облік пенсійної справи ОСОБА_1 та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2018 року.

Зобовязати Білокуракинське об'єднане управління ОСОБА_2 фонду України Луганської області взяти на облік пенсійну справу ОСОБА_1 та відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Білокуракинського об'єднаного управління ОСОБА_2 фонду України Луганської області (місцезнаходження: 92200, Луганська область, смт. Білокуракине, вул. Історична, буд. 81, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 92252, Луганська область, Білокуракинський район, с. Нещеретове, вул. Перемоги, буд. 63) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн (сімсот чотири грн 80 коп.).

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 пенсії за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 жовтня 2018 року.

Суддя ОСОБА_4