Справа № 823/2636/18
Суддя: С.О. Кульчицький
Дата ухвалення: 2018-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

08 жовтня 2018 року справа № 823/2636/18

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кульчицького С.О.,

за участі: секретаря судового засідання - Зачепи Х.В.,

представника позивача ОСОБА_1 - за довіреністю,

представника третьої особи Попельнюх Т.І. - за довіреністю,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва Максима Юрійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 (далі - позивач) з позовом до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва Максима Юрійовича (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.02.2017 індексний номер 33724765.

08 жовтня 2018 року в судовому засіданні поставлено на обговорення питання, щодо закриття провадження у справі, у зв'язку з тим, що в даній справі між позивачем та третьою особою існує спір про право, а тому вона не може бути розглянута за правилами адміністративного судочинства.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти закриття провадження у справі, оскільки вважає, що спір є публічно-правовим, а тому його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідач у судове засідання не прибув, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи не заперечувала проти закриття провадження по справі та наголошувала, що в даному випадку, заявлений позивачем спір випливає із договірних відносин і не є публічно-правовим, тому має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, судом встановлено таке.

Згідно кредитного договору №CSIPGI від 24.12.2007 ЗАТ КБ "ПриватБанк" надало ОСОБА_3 кредит у розмірі 200 000 грн. на термін до 24.12.2016, в свою чергу ОСОБА_3 зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленні вказаними договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 24.12.2007, за яким ЗАТ КБ "ПриватБанк" прийняв в іпотеку квартиру загальною площею 44 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на праві власності належала ОСОБА_3

14 лютого 2012 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13.04.2012, позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково. Звернуто стягнення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № CSIPGІ від 24.12.2007, в розмірі 201755 грн. 11 коп. на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 44 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом реалізації предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» із застосуванням процедури, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, 06.02.2017 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим Максимом Юрійовичем за ПАТ КБ "ПриватБанк" зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 44 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, індексний номер 33724765.

Позивач вважає, що оскаржуваний реєстраційний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вчинено з порушенням норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а запис про державну реєстрацію права на спірну квартиру за ПАТ КБ "ПриватБанк" є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем в порушення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року за № 1127 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не з'ясовано і не перевірено відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, за положеннями частини 3 вказаної статті, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Поряд із цим, статтею 37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Водночас, згідно з частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Так, з встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою) у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартири позивача, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 24 січня 2017 року у справі №815/6165/14 та постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі № 815/6956/15.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &l4;…&?з; фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити.

При цьому, ч.1 ст. 239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вищенаведених норм суд роз'яснює позивачеві, що заявлений до розгляду спір може бути поданий до місцевого загального суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись ст.ст. 238, 243, 248, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 823/2636/18 за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва Максима Юрійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз'яснити сторонам, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Соснівського районного суду м. Черкаси в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку та в строки, передбачені ст. ст. 295 - 297 КАС України.

Суддя С.О. Кульчицький

Ухвала складена у повному обсязі 16.10.2018.