Справа № 826/12399/14
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 липня 2018 року № 826/12399/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Вєкуа Н.Г., Костенка Д.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства культури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Міністерства культури України (далі також - відповідач, Мінкультури), в останній редакції якого від 11.10.2017 рр. просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства культури України від 18 липня 2014 року №426/0/17-14 про звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді, яку він займав на день звільнення;

- стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 липня 2014 року до дня поновлення на роботі, в розмірі не менше, ніж 306428,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано протиправним звільненням позивача із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, оскільки відповідач не запропонував позивачу при звільненні усі наявні на той час вільні посади, не врахував його високий фаховий та освітній рівень, що зумовлював його перевагу порівняно з іншими працівниками, яких було працевлаштовано на вільних на той час посадах.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у письмовому запереченні та в судовому засіданні щодо позову заперечив, стверджуючи, що Мінкультури вжило всіх заходів для працевлаштування позивача у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, запропонувало йому підходящу посаду для працевлаштування, від переведення на яку він відмовився, тому звільнення відбулося в установленому порядку.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Суд звертає увагу, що заяву про уточнення позовних вимог від 26.10.17 р. не було прийнято судом

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, до 18 липня 2014 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України, тобто перебував на публічній, а саме державній службі.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року №85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів" та відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2015 року №179 "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрації" наказом Міністерства культури України від 16 квітня 2014 року №201/0/17-14 внесено зміни до структури центрального апарату Міністерства культури України, затвердженої наказом Міністерства культури України від 21 вересня 2011 року №421/1/17-11 "Про структуру центрального апарату Міністерства культури України" виклавши структуру центрального апарату Міністерства культури України в новій редакції.

У зв'язку з указаними змінами в структурі Міністерства культури України не передбачалось такого підрозділу як департамент культурної спадщини та культурних цінностей. Відтак, посада заступника директора департаменту культурної спадщини та культурних цінностей, яку обіймав позивач, підлягала скороченню.

06 травня 2014 року позивача ознайомлено з письмовим попередженням про зміну структури та внесенням змін до штатного розпису Міністерства культури України та запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу музейної справи управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей (на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3.). Водночас, позивача повідомлено, що у разі відмови від запропонованої посади його буде звільнено відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Листом від 07 липня 2014 року №330/8/42-14 Міністерство культури України інформувало позивача про те, що з дати попередження про скорочення посади заступника директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей минуло 2 місяці, у разі згоди запропоновано до 18:00 год. 08 липня 2014 року подати до відділу кадрової роботи та державної служби заяву про переведення на запропоновану посаду та попереджено, що ненадання зазначеної заяви у визначений термін є підставою для звільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

08 липня 2014 року о 18:00 відповідачем складено акт про відсутність згоди позивача на переведення на посаду головного спеціаліста відділу музейної справи управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей (на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3.).

Листом від 09 липня 2014 року №337/8/42-14 Міністерство культури України звернулося до первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту культурної спадщини та культурних цінностей у зв'язку зі скороченням чисельності працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Листом від 17 липня 2014 року №28 первинна профспілкова організація Міністерства культури України надала згоду на звільнення ОСОБА_1

Наказом Міністерства культури України від 18 липня 2014 року №436/0/17-14 "Про звільнення ОСОБА_1." позивача звільнено з посади заступника директора департаменту культурної спадщини та культурних цінностей 18 липня 2014 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Не погоджуючись із таким звільненням позивач звернувся до суду із даним позовом.

При вирішенні спору по суті суд виходить з наступного.

Законом України "Про державну службу" (далі - Закон в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) врегульовано суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Закон визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Статтею 30 Закону встановлено підстави припинення державної служби. Так, зокрема, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі:

1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону);

2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону;

3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону);

4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону);

5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону);

6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону;

7) притягнення державного службовця до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"

З наведеного вбачається, що стосовно державних службовців підлягає застосуванню Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої вказаної статті, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників регулює стаття 49-2 КЗпП України, згідно з частинами першою-другою якої, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною третьою статі 49-2 КЗпП України також передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суди, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У ході судового розгляду справи судом встановлено, що факт внесення змін до структури Міністерства культури України, що зумовило необхідність скорочення посади, яку обіймав позивач, сторонами не заперечувався.

Сторонами також не заперечувався факт попередження позивача за 2 місяці про наступне вивільнення та факт відмови позивача від переведення на запропоновану посаду. Також встановлено надання згоди органу профспілки на звільнення позивача.

При цьому, доводи позивача, що таку згоду надано профспілкою протиправно за його відсутності, є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно з нормами статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Питання щодо звільнення позивача із займаної посади розглядалося профспілковою організацією Міністерства культури України неодноразово.

Згідно з протоколом засідання профспілки від 11 липня 2014 року розгляд питання про звільнення ОСОБА_1 вирішено продовжити на засіданні 15 липня 2014 року, запросивши на нього ОСОБА_1

Засідання згаданого профспілкового органу 15 липня 2014 року за участі ОСОБА_1 щодо його звільнення перенесено на 17 липня 2014 року.

17 липня 2014 року первинна профспілкова організація Мінкультури надала згоду на звільнення ОСОБА_1 При цьому, зі змісту протоколу вбачається, що спочатку ОСОБА_1 був присутній на засіданні, потім його попросили покинути засідання (покинув), далі вбачається його присутність з огляду на те, що у відповідь на запитання ОСОБА_4 він надав відповідь про відсутність зустрічей з керівництвом Міністерства з питань свого звільнення.

Отже, доводи позивача про те, що профспілка розглядала питання про звільнення ОСОБА_1 без його участі не відповідають дійсності.

Водночас, суд дійшов висновку стосовно недотримання відповідачем процедури звільнення позивача, визначеної статтею 49-2 КЗпП України, а саме в частині надання позивачу пропозиції щодо працевлаштування на тому ж підприємстві, в установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю.

Так, зі змісту частини першої статті 40 та частини третьої статт 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Матеріалами справи підтверджується високий фаховий та освітній рівень позивача.

Так, трудовою книжкою позивача підтверджується 33-річний трудовий стаж у сфері культурної спадщини та культурних цінностей.

Згідно з дипломом Б-І №620009 від 27 березня 1981 року, ОСОБА_1 у 1981 році закінчив Київський державний художній інститут за спеціальністю "архітектура".

Згідно з дипломом ДК №010618 від 16 травня 2001 року, позивачу присуджено науковий ступінь кандидата архітектури зі спеціальності "Теорія архітектури, реставрація пам'яток архітектури".

Указом Президента України від 29 червня 1995 року №2096 ОСОБА_1 присвоєно почесне звання "Заслужений працівник культури України", указом Президента України від 25 червня 1998 року №686/98 "Про присудження державних премій України в галузі архітектури 1998 року" позивачу присуджено Державну премію України в галузі архітектури 1998 року.

Указом Президента України від 27 червня 2007 року №573/2007 "Про присудження Державних премій України в галузі архітектури 2007 року" ОСОБА_1 присуджено Державну премію України в галузі архітектури 2007 року.

Згідно з розпорядженням Київського міського голови від 02 липня 2001 року №871-МГ позивача нагороджено нагрудним знаком "Знак пошани".

У 2006 році позивача відзначено подякою Кабінету Міністрів України, у 2012 році - Почесною грамотою центрального комітету профспілки працівників культури України Міністерства культури України.

За заслуги перед Українською Православною Церквою у 2013 році позивач нагороджений орденом Преподобного Нестора Літописця ІІ ступеня Української Православної Церкви.

Письмовим попередженням про звільнення від 06 травня 2014 року позивачу було запропоновано для працевлаштування посаду головного спеціаліста відділу музейної справи управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей (на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3.). Інші посади ОСОБА_1 не пропонувалися, протилежного відповідачем суду не доведено.

Разом з тим, наявними у справі доказами підтверджується наявність у Міністерстві культури України низки вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу станом на час попередження його про звільнення 06 травня 2014 року, але не пропонувалися, що підтверджується наступним:

1) наказом Мінкультури від 12 травня 2014 року №249/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства ОСОБА_6 з 12 травня 2014 року переведено з посади завідувача сектору об'єктів всесвітньої культурної спадщини управління охорони нерухомої культурної спадщини Департаменту культурної спадини та культурних цінностей на посаду завідувача сектору об'єктів всесвітньої культурної спадщини управління охорони нерухомої культурної спадщини.

Тобто, станом до 12 травня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

2) наказом Мінкультури від 12 травня 2014 року №249/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства ОСОБА_7 з 12 травня 2014 року переведено з посади завідувача сектору набуття правового режиму об'єктів та територій, пов'язаних з охороною нерухомої культурної спадщини, управління охорони нерухомої культурної спадщини Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_8 на посаду завідувача сектору набуття правового режиму об'єктів та територій, пов'язаних з охороною нерухомої культурної спадщини, управління охорони нерухомої культурної спадщини на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_8

Тобто, станом до 12 травня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

3) наказом Мінкультури від 26 серпня 2014 року №51910/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства ОСОБА_9 з 26 серпня 2014 року переведено з посади заступника директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей - начальника управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей на посаду заступника начальника управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини - начальника відділу державного контролю за переміщенням культурних цінностей.

Тобто, станом на 26 серпня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

4) наказом Мінкультури від 12 травня 2014 року №248/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства ОСОБА_10 з 12 травня 2014 року переведено з посади начальника управління охорони нерухомої спадщини Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей на посаду начальника управління охорони нерухомої спадщини.

Тобто, станом до 12 травня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

5) наказом Мінкультури від 12 травня 2014 року №248/0/17-14 у зв'язку зі змінами в структурі Міністерства ОСОБА_11 з 12 травня 2014 року переведено з посади заступника начальника управління охорони нерухомої культурної спадщини Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей - начальника відділу збереження та використання пам'яток та територій, пов'язаних з охороною нерухомої культурної спадщини, на посаду заступника начальника управління охорони нерухомої культурної спадщини - начальника відділу збереження та використання нерухомої культурної спадщини.

Тобто, станом на 12 травня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

6) наказом Мінкультури від 12 травня 2014 року №249/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства ОСОБА_12 з 12 травня 2014 року переведено з посади начальника відділу контролю за дотриманням законодавства в сфері охорони культурної спадщини управління охорони нерухомої культурної спадщини Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей на посаду начальника відділу контролю за дотриманням законодавства в сфері охорони культурної спадщини управління охорони нерухомої культурної спадщини.

Тобто, станом до 12 травня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

7) наказом Мінкультури від 02 червня 2014 №303/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства ОСОБА_13 з 02 червня 2014 року переведено з посади заступника начальника управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей департаменту культурної спадини та культурних цінностей - начальника відділу нормативно-методичного забезпечення реставрації та утримання пам'яток на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_14 на посаду заступника начальника управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей - начальника відділу нормативно-методичного забезпечення реставрації та утримання пам'яток на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_14

Тобто, станом до 02 червня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

8) наказом Мінкультури від 02 червня 2014 №304/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства з 02 червня 2014 року ОСОБА_15 переведено з посади начальника відділу музейної справи управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей департаменту культурної спадщини та культурних цінностей на посаду начальника відділу музейної справи управління музейної справи та нормативно-методичного забезпечення переміщення культурних цінностей.

Тобто, станом до 02 червня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

9) наказом Мінкультури від 02 червня 2014 №304/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства з 02 червня 2014 року ОСОБА_16 переведено з посади заступника начальника відділу територіального представництва управління регіональних представників з питань охорони культурної спадщини та переміщення культурних цінностей департаменту культурної спадщини та культурних цінностей на посаду начальника відділу територіального представництва управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини.

Тобто, станом до 02 червня 2014 року згадана посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

10) наказом Мінкультури від 06 серпня 2014 №498/0/17-14 у зв'язку зі змінами структури Міністерства з 06 серпня 2014 року ОСОБА_17 переведено з посади начальника відділу контролю управління регіональних представників з питань охорони культурної спадщини та переміщення культурних цінностей департаменту культурної спадщини та культурних цінностей на посаду начальника управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини.

Тобто, станом до 06 серпня 2014 року ця посада була вільною, однак позивачу не пропонувалася;

Відтак, станом на час попередження позивача про звільнення 06 травня 2014 року, а також у період з травня по липень 2014 року в Міністерстві культури України була наявна низка вищевказаних вакантних посад, які з огляду на фаховий та освітній рівень могли бути запропоновані, однак не пропонувалися позивачу. Натомість, на ці посади були переведені працівники, які перебували в підпорядкуванні позивача, оскільки обіймали посади в департаменті культурної спадщини та культурних цінностей нижчі, ніж обіймав позивач.

Стосовно жодної з цих осіб відповідач не надав до суду доказів на підтвердження більш високого їхнього освітнього та кваліфікаційного рівня, що дає підстави суду стверджувати про відсутність у них таких переваг порівняно з позивачем.

За наведених порушень, звільнення позивача не може вважатися правомірним, тому наказ Міністерства культури України від 18 липня 2014 року №426/0/17-14 про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню судом, а позивач підлягає поновленню на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на день звільнення, з 21 липня 2014 року (19 та 20 липня 2014 року були вихідними), оскільки посада, яку він обіймав скорочена в установленому порядку.

За змістом статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вина позивача щодо тривалого розгляду судом, тобто понад 1 рік, його позову про поновлення на роботі, відсутня.

Зважаючи на викладене та у зв'язку з поновленням позивача на роботі з 19 липня 2014 року на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 липня 2014 року по день поновлення на роботі 16 липня 2018 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Враховуючи вищевказаний Порядок та довідку Міністерства культури України від 22 липня 2014 року №260/17-1, середньоденний заробіток позивача за травень-червень 2014 року складає 378,79 грн. ( (7220,20 + 7173,97) / 38 = 378,79).

Кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача складає 999 робочих днів (у 2014 - 117 днів, у 2015 році - 250, у 2016 році - 251, у 2017 році - 249, у 2018 році - 132 день).

Разом з тим, згідно наданих представником позивача відомостей ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 19.10.2017 р. №6691/13/26-53-08-02-12, ОСОБА_1 починаючи з 4-го кварталу 2016 року отримує від Київського національного університету культури і мистецтв заробітну плату, розмір якої є більшим, ніж на посаді заступника директора департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2016 року по день фактичного поновлення на роботі не підлягають задоволенню.

При цьому, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті відповідачем на користь позивача за період з 21 липня 2014 року по 30 вересня 2016 року складає 209849,66 грн. (554 робочих днів х 378,79 грн. середньоденного заробітку = 209849,66 грн.).

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Міністерства культури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є таким, що підлягає задоволенню в частині.

Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів, відтак, суд вважає за доцільне, задовольняючи позов, викласти зміст резолютивної частини постанови, з урахуванням специфіки позовних вимог, відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає частина сплаченої суми судового збору у розмірі 73,08 грн.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (02152, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Міністерства культури України (01601, м. Київ, вул. Івана Франка, 19, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства культури України від 18 липня 2014 року №426/0/17-14 про звільнення ОСОБА_1

3. Поновити ОСОБА_1 з 19 липня 2014 року на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на день звільнення.

4. Стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 липня 2014 року по 30 вересня 2016 року у розмірі 209849,66 грн. (двісті дев'ять тисяч вісімсот сорок дев'ять гривень шістдесят шість копійок).

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 19 липня 2014 року на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на день звільнення.

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в сумі 7197,09 грн. (сім тисяч сто дев'яносто сім гривень дев'ять копійок).

7. Присудити з бюджетних асигнувань Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 73,08 грн. (сімдесят три гривні вісім копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового чи спрощеного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді Н.Г. Вєкуа

Д.А. Костенко