Справа № 815/3320/15
Суддя: Анцупова Т.О.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 815/3320/15

адміністративне провадження № К/9901/9787/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Анцупової Т. О.,

суддів - Кравчука В. М., Стародуба О. П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 815/3320/15

за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання дій протиправними;

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Міраклус» на постанову Одеського окружного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Стеценко О. О., Марин П. П., Тарасишина О. М.) від 04 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Бітов А. І., Милосердний М. М., Ступакова І. Г.) від 07 червня 2016 року, встановив:

І. РУХ СПРАВИ

1. У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної реєстраційної служби України, державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» в якому просив:

- визнати протиправними дії державного реєстратора Марченка О. А. щодо прийняття рішень № 18284618 від 24 грудня 2014 року та № 18458340 від 29 грудня 2014 року;

- визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора Марченка О. А. № 18284618 від 24 грудня 2014 року та № 18458340 від 29 грудня 2014 року щодо державної реєстрації прав стосовно нерухомого майна у вигляді домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

2. В обґрунтування вказаних вимог позивач, серед іншого, зазначив, що 14 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчих кредитів № 0 та № 0, предметами яких є надання позивачу грошових коштів у кредит в іноземної валюті (долари США). У якості забезпечення кредитних договорів, між банком та позивачем були укладені іпотечний договір домоволодіння від 14 листопада 2006 року та договір іпотеки нерухомого майна від 13 вересня 2007 року, предметом вказаних договорів є домоволодіння та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2. Також у якості забезпечення вказаних кредитних договорів, було укладено договір поруки між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 від 14 листопада 2006 року.

06 грудня 2010 року Київським районним судом м. Одеси у справі № 2-6447/2010 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було ухвалено рішення про стягнення заборгованості в розмірі 212711,41 доларів США, що еквівалентно 1680781,77 грн., та в розмірі 100161,24 доларів США, що еквівалентно 791444,06 грн.

29 серпня 2011 року Першим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції за заявою ПАТ «УкрСиббанк» були відкриті виконавчі провадження ВП № 28388758 та ВП № 28389006 про стягнення коштів з позивача. 29 грудня 2012 року зазначені виконавчі провадження були завершені, а виконавчі листи повернуті стягувачу на підставі ч. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач зазначає, що жодного виконавчого провадження відносно позивача на підставі виконавчих листів, виданих на виконання рішення суду Київського районного суду м. Одеси у справі № 2-6447/2010 від 06 грудня 2010 року, не існує.

26 травня 2015 року невідомі позивачу особи увійшли до його домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 з вимогою залишити зазначене домоволодіння та в обґрунтування вимог невідомими особами позивачу був наданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 31719715 від 26 грудня 2014 року, відповідно до якого власником домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, є ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Того ж дня, згідно даних інформаційної довідки № 38061067 від 26 травня 2015 року, виданої на запит адвоката позивача, йому стало відомо, що його домоволодіння та земельна ділянка, які він передав в іпотеку у якості забезпечення його кредитного зобов'язання вибуло з його власності, а право власності на домоволодіння та земельну ділянку перейшло поза його волею до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Позивач зазначив, що реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції в Одеської області в особі державного реєстратора Бабіч А. В. спільно з Державною реєстраційною службою України в особі державного реєстратора Марченко О. А. було здійснено нову реєстрацію/перереєстрацію права власності на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) та домоволодіння, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, та які належали ОСОБА_2 на TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ». Підставою виникнення права власності у TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ» слугував іпотечний договір домоволодіння, серія та номер: 4565 від 14 листопада 2006 року та договір іпотеки нерухомого майна, серія та номер: 4404 від 13 вересня 2007 року. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень по відношенню до домоволодіння має індексний номер 18284618 від 24 грудня 2014 року, по відношенню до земельної ділянки має індексний номер 18458340 від 29 грудня 2014 року.

Також позивач зазначає, що перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій був арешт майна боржника, та оголошення заборони його відчуження, однак, арешт майна ОСОБА_2 був вилучений на підставі заяви TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ» від 04 червня 2014 року вже після перереєстрації права власності за ним.

Враховуючи, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII (далі - Закон України №1304-VII), позивач вважає що станом на момент прийняття оскаржуваних рішень державний реєстратор Марченко О. А. був обмежений у праві щодо здійснення дій, направлених на відчуження нерухомого майна (домоволодіння та земельної ділянки), наданого позивачем банку як забезпечення споживчих кредитів в іноземній валюті. Крім того, позивач зазначив, що відчуження його майна відбулось без його згоди, що є порушенням встановленого мораторію.

3. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2015 року, занесеною до журналу судового засідання, за результатом розгляду клопотання представника Міністерства юстиції України про заміну неналежного відповідача Державної реєстраційної служби України на належного відповідача Міністерство юстиції України, у зв'язку із висловленою в судовому засіданні незгодою позивача на здійснення такої заміни, суд, керуючись ч. 3 ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України (у відповідній редакції), залучив до участі у справі в якості співвідповідача Міністерство юстиції України.

4. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, задоволено адміністративний позов:

- визнано протиправними дії державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка О. А. щодо прийняття рішення № 18284618 від 24 грудня 2014 року та № 18458340 від 29 грудня 2014 року.

- визнано протиправними та скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка О. А. № 18284618 від 24 грудня 2014 року та № 18458340 від 29 грудня 2014 року щодо державної реєстрації прав стосовно нерухомого майна у вигляді домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

5. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ТОВ «Міраклус» у вересні 2016 року звернулося з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просило скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

6. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

7. 25 листопада 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшли заперечення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_8, в яких позивач та його представник просили відмовити в задоволенні касаційної скарги ТОВ «Міраклус», а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року - залишити без змін.

8. 23 грудня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшло клопотання ТОВ «Міраклус» про зупинення виконання судових рішень.

9. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Міраклус» про зупинення виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року у справі № 815/3320/15.

10. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11. 26 січня 2018 року касаційну скаргу ТОВ «Міраклус» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року у справі № 815/3320/15 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

12. Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- 14 червня 2006 року між позивачем (далі також Позичальник) та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 00, відповідно якого банк зобов'язаний надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 195000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених вказаним договором. Відповідно до п. 1.4 умов вказаного договору кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме: придбання нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п. 2.1 умов вказаного договору у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, а саме: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також порука ОСОБА_6;

- на виконання умов кредитного договору, 14 лютого 2006 року між ОСОБА_2, ОСОБА_9 (далі - Іпотекодавець) та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір (домоволодіння) про передачу в іпотеку нерухомого майна домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці площею 606 кв. м, а також земельної ділянки, площею 606 кв. м, на якій розташоване домоволодіння, що знаходиться у фактичному користуванні Іпотекодавців та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (далі - земельна ділянка). Зазначене домоволодіння є власністю Іпотекодавців на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках кожному: ОСОБА_2 та ОСОБА_9;

- умовами договору також передбачено, що у відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку. У зв'язку з тим, що право власності на земельну ділянку не зареєстроване та державний акт не видався, сторони за цим договором домовилися, що до 14 лютого 2007 року Іпотекодавці зареєструють право власності на земельну ділянку, що буде підтверджуватись відповідним державним актом. Після одержання державного акту про право власності за земельну ділянку, яка в цьому договорі є предметом іпотеки як майнові права на земельну ділянку, Іпотекодержатель реєструє обтяження прав власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку, а зареєстроване право власності на земельну ділянку продовжує бути предметом іпотеки відповідно до цього іпотечного договору без додаткової угоди до нього;

- у зв'язку з продажем ОСОБА_9 позивачу 1/2 частки нерухомого майна (домоволодіння), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, 14 грудня 2006 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено додатковий договір № 1 до іпотечного договору № 4565 від 14 листопада 2006 року;

- 04 липня 2007 року позивачем отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішення Одеської міської ради від 04 липня 2007 року, № 1515-V та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 53 від 14 серпня 2007 року;

- 13 вересня 2007 року між позивачем та Банком укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого Банк зобов'язаний надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених вказаним Договором;

- відповідно до п. 1.4 умов вказаного договору кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме: кредит на поточні потреби. Відповідно до п. 2.1 умов вказаного договору у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за даним договором Банком приймається застава нерухомості (земельної ділянки), а саме: земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та є власністю ОСОБА_2; застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та є власністю ОСОБА_2; порука, а саме: порука ОСОБА_6;

- 13 вересня 2007 року між позивачем, як Іпотекодавцем та Банком, як Іпотекодержателем, укладено іпотечний договір домоволодіння про передачу в іпотеку нерухомого майна, а саме: домоволодіння що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці площею 606 кв. м та земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1;

- на виконання умов кредитного договору, 13 вересня 2008 року між позивачем та банком укладено іпотечний договір нерухомого майна про передачу в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці площею 596 кв. м, а також земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, площею 596 кв. м;

- факт отримання коштів за вищевказаними кредитними договорами позивачем не заперечується;

- 12 грудня 2011 року між Банком та TOB «КЕЙ-КОЛЕКИ» був укладений договір факторингу № 1, 13 лютого 2012 року між Банком та TOB «КЕЙ-КОЛЕКИ» був укладений договір факторингу № 2. За вищезазначеними договорами до TOB «КЕЙ-КОЛЕКИ» перейшли всі права вимоги за Кредитними договорами (в тому числі і права вимоги за Іпотечними договорами);

- 12 грудня 2011 року та 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» (цедент) та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (цесіонарій) було укладено договори відступлення прав вимоги за вищевказаними договорами іпотеки;

- 09 грудня 2013 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на ім'я позивача складені повідомлення вих. № 135-12214 та № 165-12214 про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, загальною площею 218,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, розташоване на земельній ділянці площею 596 кв. м, а також на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, площею 596 кв. м;

- 22 грудня 1014 року представник ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції із заявою про реєстрацію права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на підставі іпотечного договору;

- за результатами розгляду поданих документів, державний реєстратор Марченко О. А. із посиланням на ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, прийняв рішення № 18284618 від 24 грудня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності форма власності: приватна, на домоволодіння, що розташований АДРЕСА_2, за суб'єктом: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»;

- 26 грудня 1014 року представник ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на підставі іпотечного договору.

- за результатами розгляду поданих документів, державний реєстратор Марченко О. А., із посиланням на ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, прийняв рішення № 18458340 від 29 грудня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності форма на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, за суб'єктом: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

14. Вважаючи дії та рішення державного реєстратора протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

15. Оцінюючи доводи сторін, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог виходили з того, що відповідачем не доведено законності прийняття рішення про державну реєстрацію прав та здійснення реєстраційних дій по реєстрації прав за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Зокрема, судами попередніх інстанцій зазначено, що державна реєстрація за Товариством права власності на квартиру, належну до цього позивачу, здійснена державним реєстратором з порушенням вимог ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Суди також виходили з протиправності такого переходу права власності з огляду на встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, вказавши на наявність у спірних правовідносинах визначених цим Законом умов для його застосування, а саме відсутність у ОСОБА_2 іншого нерухомого майна та відсутність згоди останнього на відчуження майна.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

16. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій у зазначених судових рішеннях неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

Зокрема зазначає, що 04 квітня 2015 року між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «Міраклус» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_2. Суди попередніх інстанцій задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2, порушують його право на володіння, користування та розпорядження майном. Також скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховані норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержавтеля або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

17. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах виходить з наступного.

18. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

19. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

20. Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

21. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

22. Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

23. Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

24. Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

25. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

26. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального Кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У цій справі, спірні правовідносини виникли між фізичною та юридичною особами у зв'язку з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного договору та іпотечного договору), стосуються правомірності набуття права власності ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на житловий будинок № АДРЕСА_2 та земельну ділянку, розташовану АДРЕСА_2, яке в подальшому перейшло у власність до ТОВ «Міраклус», а тому впливають на майнові права позивача як іпотекодавця, який правомірність такого набуття ставить під сумнів. Цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

27. Аналогічна правова позиція, щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах, висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16 (провадження № 11-96апп18).

28. Колегія суддів звертає увагу, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи не надавалась оцінка факту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «Міраклус» .

29. Відповідно до ч.1 ст. 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

30. Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 353 підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

31. Враховуючи практику Верховного Суду, яка склалась щодо цієї категорії справ, колегія суддів вважає недоцільним направлення справи на новий розгляд до адміністративного суду, оскільки справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства. Між тим, колегія суддів зауважує про існування цієї безумовної підстави для скасування рішень попередніх інстанцій.

32. Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

33. Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

34. Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст. 238, 240 цього Кодексу.

35. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених ст. 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

36. На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що судові рішення у даній справі підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст. 341, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міраклус» задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року у адміністративній справі № 815/3320/15 скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач Т. О. Анцупова

Суддя В. М. Кравчук

Суддя О. П. Стародуб