Справа № 2040/7899/18
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"17" жовтня 2018 р. № 2040/7899/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Попова А.О.

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46)
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (61085, м. Харків, вул. Астрономічна, буд. 35, корп. Д, кв. 92)
про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна та зупинення видаткових операцій ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Головне управління ДФС у Харківській області, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд:

1. Підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків;

2. Зупинити видаткові операції платника податків на рахунках платника податків відкритих в банківських установах, які обслуговують фізичну особу - підприємця ОСОБА_3.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі п.п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України заступником начальника ГУ ДФС у Харківській області прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, у зв'язку з відмовою від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки. З огляду на вищевикладене позивач просить суд підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків та зупинити видаткові операції платника податків на рахунках платника податків відкритих в банківських установах, які обслуговують фізичну особу - підприємця ОСОБА_3.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що посадовими особами Головного управління ДФС у Харківській області, згідно з пп. 80.2.3 п. 80 ст. 80 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), на підставі направлень на проведення перевірки від 07.06.2018 року №№ 5285, 5284, 5367, 5366 та наказу на проведення перевірки від 07.06.2018 року № 4118, виданого Головним управлінням ДФС у Харківській області, з метою здійснення контролю за дотриманням суб'єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, свідоцтв, виробництва та обігу підакцизних товарів, проведення перевірок дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, оформлення трудових відносин з працівниками, 11.06.2018 року було здійснено вихід за адресою: м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3, місце здійснення господарської діяльності ФО-П ОСОБА_3 для проведення фактичної перевірки.

Також встановлено, що представником ФО-П ОСОБА_3 ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 11.06.2018року, було відмовлено в отриманні під розпис копії наказу від 07.06.2018 № 4118, та пред'явлення направлень на перевірку від 07.06.2018року № 5285, 5284, 5367, 5366 та відмовлено в допуску до перевірки, а також представником ФО-П ОСОБА_3 ОСОБА_2 було надано письмове пояснення щодо причин не допуску до фактичної перевірки.

Відповідно до п.81.2 ст.81 Податкового кодексу України працівниками управління аудиту за місцем проведення перевірки, а саме: м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3, було складено акт від 11.06.2018 року № 4356/20-40-14-10/НОМЕР_1, що засвідчує факт відмови представника ФО-П ОСОБА_3 ОСОБА_2, діючого на підставі договору про надання правової допомоги від 11.06.2018року, у допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки у двох примірниках. Один примірник акту відмови від допуску до проведення перевірки було направлено засобами поштового зв'язку 11.06.2018року вручено представнику ОСОБА_4

На підставі п. п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України заступником начальника ГУ ДФС у Харківській області прийнято Рішення про застосування адміністративного арешту майна ФО-П ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1) у зв'язку з відмовою від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки.

Надаючи правову оцінку обставина справи суд зазначає наступне.

Підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, є універсальними та визначені статті 94 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Відповідно до підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 ПК України, арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Відповідно до пункту 94.4 статті 94 ПК України, арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Згідно з пунктом 94.10 статті 94 ПК України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом. Зазначений строк не може бути продовжений в адміністративному порядку, у тому числі за рішенням інших державних органів, крім випадків, коли власника майна, на яке накладено арешт, не встановлено (не виявлено).

Таким чином Рішення про застосування адміністративного арешту майна відносно ФОП ОСОБА_3, було прийнято 22 червня 2018 року, то обґрунтованість такого арешту мала бути підтверджена судом до 26 червня 2018 року.

Суд зазначає, що позивач - Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області звернулося до суду із заявою про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна 22 червня 2018 року та ухвалою Харківського окружного адміністративного суду по справі № 820/4882/18 від 26.06.2018р., провадження у справі за заявою в порядку ст. 283 КАС України Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій було закрито.

Такі висновки фактично узгоджуються з вимогами пункту 94.10 статті 94 ПК України.

У відповідності до підпункту 94.19.1 пункту 94.19 статті 94 ПК України, адміністративний арешт майна платника податків припиняється у зв'язку з відсутністю протягом строку, зазначеного у пункті 94.10, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим.

Отже, при встановленні обґрунтованості накладення адміністративного арешту на майно платника податків, перевірці підлягає накладення арешту саме в межах вказаного 96-ти годинного строку, та у випадку його пропуску арешт вважається припиненим. Такі висновки є цілком обґрунтованими, та у повній мірі відповідають вимогам підпункту 94.19.1 пункту 94.19 статті 94 Податкового кодексу України.

Відтак, оскільки з моменту застосування рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від « 22» червня 2018 року умовного адміністративного арешту майна відповідача вже минуло 96 годин, встановлених законом для його перевірки, тому застосований адміністративний арешт є припиненим, відповідно до вимог підпункту 94.19.1 пункту 94.19 статті 94 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 820/2312/17 від 15.05.2018 року, в постанові по справі № 820/4710/16 від 15.05.2018р., та в постанові по справі № 820/2040/17 від 22.05.2018 року.

Таким чином суд зазначає, що юридична дія власного рішення контролюючого органу про застосування арешту майна платника податків у спірних правовідносинах припинена, а відтак, не може бути відновлена і поновленню чи продовженню не підлягає.

Також суд зазначає, що згідно з п. 94.1 ст. 94 Податкового кодексу України, адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

Пунктом 94.10. ст. 94 ПК України закріплено, що арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Аналогічне за змістом положення закріплено в п. 2 Розділу 4 Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків затвердженого наказом МФУ від 14.07.2017 року № 632, відповідно до якого обґрунтованість арешту, накладеного на майно платника податків рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, має бути перевірена судом протягом 96 годин.

При цьому, тлумачення поняття «обґрунтованість» надано Верховним судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25.01.2018р., по справі № 501/2482/15-ц, де колегія суддів зазначила, що оскільки поняття «обґрунтованості» закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, керуючись загальними принципами права і засадами судочинства (стаття 8 Конституції України) та лексичним значенням (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Відповідно до пп. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПК України, арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Положеннями п. 94.5. ст. 94 ПК України арештом майна визнається заборона платнику податків на реалізацію прав розпорядження або користування його майном, тобто обмеження особи в здійсненні права власності.

В п. 50, 51 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14.01.2011 року, зазначено, що: «...Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-11). Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (&?н;...&?р;), № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-1)...».

Також суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 283 КАС України, провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів щодо:

1) зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках платника податків.

Підпунктом 94.6.2 п. 96.4 ст. 96 ПК України закріплено, що арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Згідно з положеннями п. 1, 3 Розділу 7 Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків затвердженого наказом МФУ від 14.07.2017р., № 632, арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду у разі звернення контролюючого органу до суду. Для застосування арешту коштів на рахунку платника податків контролюючий орган подає до суду позовну заяву в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, у день прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Тобто, чинним законодавством визначено різні порядки застосування цих засобів податкового примусу. Якщо для зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках платника податків контролюючий орган подає заяву, яка має відповідати ч. 2 cm. 283 КАС України, то для застосування арешту коштів - до суду подається позовна заява, яка має відповідати вимогам cm. 160 КАС України. Крім того, право звернутися з вимогами до суду про зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків в загальному порядку у контролюючого органу виникає лише в разі відмови судом у відкритті провадження за заявою (ч. 5 cm. 283 КАС України).

Так, Податковим кодексом України можливість застосування такого заходу податкового примусу, як зупинення видаткових операцій передбачена щодо наступних правовідносин, які закріплені наступними положеннями:

пп.20.1.32. п. 20.1. ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, якщо платник податків перешкоджає виконанню податковим керуючим повноважень, визначених цим Кодексом, щодо зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків.

абз. 2, 3 п. 89.4. ст. 89 ПК України, контролюючий орган звертається до суду щодо зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків, заборону відчуження таким платником податків майна та зобов'язання такого платника податків допустити податкового керуючого для опису майна у податкову заставу. Зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків та заборона відчуження таким платником податків майна діють до дня складення акта опису майна платника податків у податкову заставу податковим керуючим або акта про відсутність майна, що може бути описано у податкову заставу, або погашення податкового боргу в повному обсязі. Податковий керуючий не пізніше робочого дня, що настає за днем складення цих актів, зобов'язаний надіслати банкам, іншим фінансовим установам, а також платнику податків рішення про складення актів, яке є підставою для поновлення " видаткових операцій та скасування заборони на відчуження майна.

абз. 2, 3 п. 91.4. ст. 91 ПК України, Контролюючий орган звертається до суду щодо зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків та зобов'язання такого платника податків виконати законні вимоги податкового керуючого, передбачені цим Кодексом. Строк, на який можуть бути зупинені видаткові операції, визначається судом, але не більше двох місяців. Зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків може бути достроково скасовано за рішенням податкового керуючого або суду.

Тобто, законодавцем згадано про такий захід податкового примусу як зупинення видаткових операцій на рахунках платника (пп. 20.1.31, 20.1.32 п. 20.1. ст. 20, п. 89.4 ст. 89, п. 91.4 ст. 91 ПК України), але не визначено, що відмова від проведення фактичної перевірки є приводом для його застосування, натомість Податковим кодексом України чітко визначено, що такий захід стосується податкового керуючого та здійснюваних ним повноважень.

Такрж, щодо визначення контролюючим органом способу накладення арешту на кошти платника саме шляхом зупинення видаткових операцій, то слід зазначити, що і статтею 94 ПК України, якою унормовано можливість прийняття рішення виключно про арешт коштів на рахунку платника податків, не передбачено можливості здійснення арешту шляхом зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків.

Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 06.02.2018р., по справі № 813/4401/16, аналізуючи положення підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України, пункту 94.2 статті 94 ПК України вказав, що: «...За , змістом наведених правових норм законодавець передбачив два види арешту майна залежно від підстав та порядку його застосування:

- арешт на кошти та інші цінності платника податків, що перебувають у банку, який застосовується за рішенням суду як спосіб забезпечення погашення податкового боргу, підставою для застосування якого є відсутність або недостатність у платника податків майна для погашення податкового боргу;

- адміністративний арешт майна, в тому числі коштів на банківському рахунку, як спосіб забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом (не виключно обов'язку сплатити податкове зобов'язання), який застосовується за адміністративним або судовим рішенням (залежно від виду майна).

При цьому, право у контролюючого органу для звернення до суду з вимогою про застосування арешту коштів на рахунку платника податків виникає, якщо: 1) у платника податків наявний податковий борг; 2) у платника податків відсутнє майно для погашення цього податкового боргу та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Таким чином, застосування арешту коштів платника податків можливе лише за наявності підстав визначених підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України, який є спеціальним щодо норм пункту 94.2 статті 94 ПК України.

Однак суд зазначає, що до заяви ГУ ДФС в Харківській області не додано доказів наявності в ФОП ОСОБА_3, податкового боргу.

Крім того, частиною четвертою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

З огляду на правовий зміст та аналіз наведених норм матеріального права у їх взаємному зв'язку, вбачається, що законодавством чітко встановлена не тільки процесуальна можливість на звернення до суду з законодавчо визначеним предметом позову, що складає суть вимог, але ж і за наявністю підстав (умов), за яких існує правова можливість для задоволення таких вимог.

В даному випадку такими правовими підставами (умовами) є саме, або наявність податкового боргу, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

В той же час, для звернення з позовними вимогами щодо накладення арешту на кошти, що знаходяться в банку платника податків з підстав не допуску перевіряючих до перевірки, не є передбаченою правовою підставою визначених положеннями податкового законодавства для накладання арешту на кошти, які перебувають на рахунках платника податків, відкритих в банківських установах.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що висновки відповідача щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках платника податків, відкритих в банківських установах, шляхом зупинення видаткових операцій на таких рахунках, є помилковими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 820/2312/17 від 15.05.2018 року.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли своє підтвердження матеріалами справи, та є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об'єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Помічник адвоката повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних помічником адвоката, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-.IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), n. 55 з подальшими посиланнями).

Судом було встановлено, що відповідно до розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, що була надана представником позивача, попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв'язку із розглядом справи, складає:

- підготовка та подання відзиву на адміністративний позов Головного управління ДФС у Харківській області (справа № 2040/7899/18) - 5 500 (п'ять тисяч п'ятсот) гривень (із розрахунку 500 грн./стор.).

- участь у судових засіданнях по справі за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Харківській області (справа № 2040/7899/18) - 4 000 (чотири тисячі) гривень.

Також судом встановлено, що згідно з положеннями п. 3.1. Договору про надання правової допомоги, оплата гонорару АО «Правник» за надані послуги, Клієнтом здійснюється, з урахуванням положень пп. 3.1.1 п. 3.1 розділу 3 Договору, протягом 10 днів з моменту підписання відповідного Акта приймання передачі виконаних робіт.

08 жовтня 2018 року сторонами Договору про надання правової допомоги від 11.06.2018р., було погоджено розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та підписано акт приймання передачі виконаних робіт, відповідно до якого послуги згідно з Договором про надання правової допомоги від 11 червня 2018 року, виконані якісно і у повному обсязі, а клієнт не має претензій до адвокатського об'єднання.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 08.10.2018р., ФОП ОСОБА_3, було оплачено послуги адвокатського об'єднання з призначенням платежу «...оплата правової допомоги АО «Правник» відповідно до пп. 3.1.1. п. 3.1. Договору від 11.06.2018року...» в сумі 9 500 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, відповідач, у разі залишення позову без задоволення, має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, про часткове задоволення клопотання відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу оскільки, щодо компенсації судових витрат за участь представника відповідача в судових засіданнях, то суд зазначає, що оскільки, під час розгляду справи представником відповідача було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи з підстав зайнятості в іншому судовому процесі, що призвело до затягування розгляду даної справи, то суд зазначає, що це є недобросовісним виконанням своїх процесуальних обов'язків.

Відносно компенсації витрат відповідача на підготовку відзиву, то суд дійшов висновку, що він частково має загальний характер по зазначеній категорії справ, містить велику кількість нормативного обґрунтування, узагальнюючої практики Верховного Суду та ЄСПЛ, та не містить міркувань та нормативного аналізу по конкретній справі.

Крім цього суд зазначає, що оскільки зазначена справа є справою незначної складності, то визначена відповідачем вартість зазначеного відзиву не відповідає затраченим зусиллям. Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46) до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (61085, м. Харків, вул. Астрономічна, буд. 35, корп. Д, кв. 92) про підтвердження обгрунтованості адміністративного арешту майна та зупинення видаткових операцій відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2018 року.

Суддя Спірідонов М.О.