Справа № 758/9507/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

19 жовтня 2018 року місто Київ №758/9507/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., ознайомившись із позовною заявою

за позовом ОСОБА_1

до управління праці та соціального захисту населення Подільської районної у місті Києві державної адміністрації,

Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 24.07.2018 №758/9507/18 на розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва передано матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якому позивач просить суд:

- визнати, дії вчинені відповідачами на момент подачі позову, та дії вчинені їх попередниками, у вересні - жовтні 1993 років, які не забезпечили, своєчасне, нарахування та виплату, мені, суми одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, на підставі частини першої статті 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 30-ти мінімальних заробітних плат, - протиправними, та такими, що не відповідають нормам і положенням Міжнародного Права, статтям 22,46, 92 Конституції України, статтям 1, 13, 48, 67 Чорнобильського Закону;

- зобов'язати відповідача, визначеного Судом, провести перерахунок та виплату Позивачу, суми одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, з врахуванням інфляційних процесів за весь період прострочення цієї виплати а також три процента річних від простроченої суми, на підставі статей 22, 46, 92 Конституції України, статей 1, 13, 48, 67 Чорнобильського Закону;

- стягнути з відповідача, визначеного Судом, на користь Позивача, заборговану суму одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, на підставі частини першої статті 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 30-ти мінімальних заробітних плат, з врахуванням інфляційних процесів за весь період прострочення цієї виплата, а також три проценти річних від простроченої суми;

- визнати позивача, в судовому порядку, окремою Ухвалою суду - постраждалим від 25 річного геноциду (стаття 442 Кримінального кодексу України), дискримінації стаття 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», знущання та звірячого фашизму статті 356, 3652, 382 Кримінального Кодексу України;

- зобов'язати відповідачів, принести публічні вибачення за категоричну, не обґрунтовану та неправомірну, восьмирічну відмову у нарахуванні та виплаті мені одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоров'ю, як інваліду - ліквідатору, пенсіонеру, ветерану війни та учаснику бойових дій.

Листом Подільського районного суду міста Києва від 21.09.2018 матеріали справи №758/9507/18 скеровано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва матеріали справи перереєстровано, в порядку, визначеному пунктом 15 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", матеріали адміністративної справи передано на розгляд судді Літвіновій А.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2018 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України і надано позивачеві час для надання суду обґрунтування строків звернення з даним позовом чи заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача на виконання вимог ухвали суду від 04.10.2018 надійшла заява про поновлення строку звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва на підставі статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, в обґрунтування строків звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів позивач посилається на не, що одноразова грошова компенсація, передбачена частиною першою статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не була виплачена позивачеві, при цьому позивач наголошує, що відповідна допомога повинна була бути виплачена протягом місяця, тобто ще в 1993 році.

Позивач зазначає, що право на соціальний захист не повинно обмежуватись, а тому строк позовної давності повинен бути поновленим.

Крім того, позивачем було уточнено зміст позовних вимог та викладено їх наступним шляхом:

- зобов'язати відповідачів провести перерахунок та виплату позивачу, суми одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи з врахуванням інфляційних процесів за весь період прострочення цієї виплати, а також три проценти річних від простроченої суми., на підставі статей 22, 46, 92 Конституції України, частини п'ятої статті 13, частини першої статті 48, 67 Чорнобильського Закону;

- стягнути з відповідачів, на користь позивача, заборговану суму одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, на підставі частини першої статті 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 30-ти мінімальних заробітних плат, з врахуванням інфляційних процесів за весь період прострочення цієї виплати, а також три проценти річних від простроченої суми;

- визнати позивача, в судовому порядку, окремою Ухвалою суду - постраждалим від 25 річного геноциду (стаття 442 Кримінального кодексу України), дискримінації стаття 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», знущання та звірячого фашизму по відношенню до інваліда ліквідатора статті 356, 365-2, 382 Кримінального Кодексу України;

- зобов'язати відповідачів, принести публічні вибачення за категоричну, не обґрунтовану та неправомірну, восьмирічну відмову у нарахуванні та виплаті мені одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоров'ю, як інваліду - ліквідатору, пенсіонеру, ветерану війни та учаснику бойових дій.

- стягнути з відповідачів моральну шкоду за недотримання ними на протязі 25 років, норм і положень Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, стаття 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» №39/95-ВР від 08.02.1995, частина перша статті 48 Чорнобильського Закону, по 20 (двадцять) тисяч гривень з кожного.

Дослідивши зазначене клопотання, суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається з тексту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, та власне не заперечується позивачем, останньому про порушення його прав стало відомо ще в 2010 році, однак позивач звернувся до суду лише в липні 2018 року, тобто майже через 8 років, про що також судом було наголошено в ухвалі від 04.10.2018

Разом з тим, суд повторно звертає увагу позивача, що останнім взагалі не було зазначено обставини, які стали підставою пропуску строку звернення до суду, протягом встановленого законодавством терміну.

Так, позивач у клопотанні про поновлення строку звернення до суду лише наголошує на своєму праві на захист, не навивши при цьому суду обґрунтованих причин пропуску строку звернення до суду.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач як має встановлені законодавством права, зокрема, право звернення до суду, так і визначені процесуальним законодавством обов'язки, зокрема, щодо додержання строків звернення до суду, однак позивач, вважає своє право звернення до суду абсолютним, що простежується з тексту позовної заяви та клопотання від 16.10.2018.

Однак суд, зазначає, що таке право (право звернення до суду) не є абсолютним та може обмежуватись державою, зокрема, з метою дисциплінування учасників процесу, шляхом встановлення певних строків звернення протягом яких особа може звернутися до суду.

Частиною першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з приписами частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Так, суд звертає увагу, що позивач самостійно зазначено про обізнаність щодо невиплати йому одноразової грошової допомоги ще в 2010 році, при цьому останні додані до позовної заяви документи, якими обґрунтовуються позовні вимоги датуються ще 2010-2011 роками.

Доказів неможливості звернення до суду з позовною заявою у встановлені законодавством строки ОСОБА_1 суду не надано.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючі пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Строк звернення до адміністративного суду це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

З огляду на вказане, дотримання строків розгляду адміністративних справ одна з обов'язкових передумов ефективності адміністративних проваджень, оскільки результат правозастосовчої діяльності безпосередньо залежить від часових меж їх реалізації. Будь-який вид адміністративного провадження базується на процесуальних принципах, серед яких оперативність і швидкість, що забезпечується чітко регламентованими строками, закріпленими в законах та підзаконних актах.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті статті 6 Конвенції є справа "Gradescolo S.R.L. проти Молдови".

У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпритації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов'язком для країн, які підписали Конвенцію.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язано з реалізацією права на справедливий суд.

Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Як зазначив Верховний Суд у своїй ухвалі від 15.02.2018 по справі №800/499/17, строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов'язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов'язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб'єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

Необхідно зазначити, що поновлення процесуальних строків на оскарження судових рішень є дискреційними повноваженнями суду, а під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний або судовий орган, приймаючий рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відтак, беручи до уваги наведене вище, проаналізувавши доводи позивача щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено суду обґрунтованих доводів в підтвердження поважності пропущення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо вказані особою підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Так, керуючись нормами Кодексу адміністративного судочинства України, суд має право визнати причини пропуску строку звернення до суду не поважними та повернути позовну заяву.

Згідно частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Повернути позовну заяву ОСОБА_1

2. Копію ухвали про повернення позовної заяви невідкладно надіслати позивачу разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

3. Довести до відома позивача, що у відповідності до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.