Справа № 0640/4017/18
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Житомирський окружний адміністративний суд
10 жовтня 2018 року м. Житомир справа №0640/4017/18
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфіменко О.В.,
секретаря судового засідання Коваля О.В.,
представника позивача Дубка С.М.,
представника відповідача Гуртового Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання поновити виплату та стягнення середнього заробітку, -
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
06.08.2018 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , у якому він просить:
- визнати протиправним дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати
ОСОБА_1 середнього заробітку з лютого 2016 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 поновити виплату
ОСОБА_1 середнього заробітку з лютого 2016 року, нарахувати та виплатити
належні суми середнього заробітку з дня зупинення виплати.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що був прийнятий на роботу до ОСОБА_2 , який знаходиться на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаду провідного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів. Наказом військового комісара Чуднівсько-Любарського ОРВК від 18.03.2014 №16 позивач був призваний на військову службу під час мобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Наказом військового комісара Чуднівсько-Любарського ОРВК від 18.03.2014 №24 зарахований до списків особового складу військового комісаріату з 18.03.2014. 23.12.2015 ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на п`ять років. З лютого 2016 року Житомирським ОВК зупинено виплату позивачу середнього заробітку за посадою провідного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів, яку він займав до призову на військову службу під час мобілізації. У червні 2018 року позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про поновлення виплати йому середнього заробітку та здійснення доплати належних сум з лютого 2016 року. На своє звернення позивач отримав відмову - лист військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.06.2018 №4310, в якому зазначено, що виплата середнього заробітку припинена з лютого 2016 року у зв`язку з укладенням строкового контракту терміном на п`ять років.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи. Підготовче засідання у справі призначено на 22.08.2018 на 14:00.
22.08.2018 до відділу документального забезпечення суду у строк та у порядку, визначеному статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надійшов відзив на позовну заяву вих. №213 від 14.08.2018 (а.с. 43-44).
У підготовче засідання, призначене на 22.08.2018 на 14:00, прибули представник позивача та представник відповідача. Протокольною ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.10.2018 на 14:00, що зафіксовано секретарем судового засідання у протоколі судового засідання від 22.08.2018 (а.с. 45-46).
У судове засідання, призначене на 10.10.2018 на 14:00 прибули представник позивача та представник відповідача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до положень частини третьої статті 243 КАС України та зважаючи на складність справи, складення рішення у повному обсязі може бути відкладено на строк до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.
Аргументи учасників справи
Відповідно до змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні представником позивача пояснень, позивач заявлені вимоги обґрунтовує тим, що оскільки в Україні наявні ознаки військового часу, незважаючи на те, що військовий стан не оголошено, що також свідчить про те, що особливий період в Україні триває, а тому на думку позивача він має право на застосування до нього гарантій, передбачених ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зокрема на виплату середнього заробітку.
Як встановлено зі змісту відзиву на позовну заяву вих. №213 від 14.08.2018 (а.с. 43-44) та наданих у судовому засіданні представником відповідача пояснень, в обґрунтування правомірності своїх дій відповідач зазначає, що будь-які посилання у контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який уклав позивач з Міністерством оборони України, на його укладення на термін під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, як передбачено статтею 119 КЗпП України - відсутні. Таким чином, відповідно до укладеного позивачем контракту від 23.12.2015 типовий контракт укладено строком на 5 років у добровільному порядку на загальних підставах, відповідно до Порядку проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153. Крім того, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Тобто, про компенсацію виплати середнього заробітку особі може йти мова лише у разі незаконного звільнення такої особи з роботи (військової служби) та поновлення такої особи на роботі (службі) - вимушеного прогулу. Відповідно до листа Мінсоцполітики від 24.07.2013 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців» №774/13/84-13 визначається, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Виходячи з наведеного, представник відповідача вважає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Така правова позиція підтверджується також постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в якій зазначається, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Наголошує, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.
Обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_1 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_5 ) був прийнятий на роботу до Чуднівсько-Любарського ОРВК, який знаходиться на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_6 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_7 ) на посаду провідного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів (а.с. 16-23).
Наказом військового комісара Чуднівсько-Любарського ОРВК від 18.03.2014 №16 ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.
Наказом військового комісара Чуднівсько-Любарського ОРВК від 18.03.2014 №24 зарахований до списків особового складу військового комісаріату з 18.03.2014 (а.с. 24).
23.12.2015 позивач уклав з Міністерством оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на п`ять років, у подальшому ОСОБА_1 контракт було переукладено (а.с. 25-31).
З лютого 2016 року з невідомих позивачу причин Житомирським ОВК зупинено йому виплату середнього заробітку за посадою провідного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів, яку він займав до призову на військову службу під час мобілізації.
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про поновлення виплати середнього заробітку та здійснення доплати належних сум з лютого 2016 року.
На своє звернення позивач отримав лист-відмову військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.06.2018 №4310, в якому зазначено, що контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу між Міністерством оборони України та позивачем було укладено 23.12.2015 строком на п`ять років, а не на термін під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, як передбачено статтею 119 КЗпП. Виплата середнього заробітку припинена ОСОБА_1 з лютого 2016 року у зв`язку з укладенням строкового контракту терміном на п`ять років (а.с. 32).
Вважаючи відмову Житомирського ОВК у поновленні виплати середнього заробітку та здійснення доплати належних сум з лютого 2016 року такою, що суперечить чинному законодавству, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Джерела права й акти їх застосування
Статтею 17 Конституції України задекларований обов`язок держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Положеннями статті 19 Конституції України проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.2 ст.119 КЗпП (зі змінами та доповненнями чинними на час спірних правовідносин) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП (зі змінами та доповненнями чинними на час спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон України №2232), Законом України від 06.12.1991 №1932-ХІІ «Про оборону України» (далі - Закон України №1932-ХІІ), Законом України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України №3543-ХІІ), Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України №2232 громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Згідно з абзацом одинадцятим ст.1 Закону України від 06.12.1991 №1932-XII "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до абзацу п`ятого ст.1 Закону України від 21.10.1993 №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон України №3543-ХІІ) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Абзацом четвертим ст.1 Закону України №3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно з абзацом шостим ст.1 Закону України №3543-ХІІ демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Статтею 2 Закону України №1932-ХІІ встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Згідно з змістом ст.3 Закону України №1932-ХІІ підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Частиною 8 статті 4 Закону України №1932-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової)
чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України №2232-XII.
Статтею 20 Закону України №2232-XII передбачено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.
Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
Оцінка суду
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновків, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, яка включає не лише процес призову громадян на військову службу з метою виконання ними свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а й передбачає здійснення комплексу відповідних заходів, спрямованих на забезпечення функціонування країни у особливий період.
Так само і процес демобілізації полягає не тільки у припиненні перебування мобілізованих осіб на військовій службі, а й передбачає комплекс заходів, спрямованих на планомірне переведення функціонування держави в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Зміст статті 1 Закону України №1932-ХІІ дає чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але чітко не встановлює порядок та підстави його закінчення.
За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з врахуванням юридичних визначень про мобілізацію та демобілізацію та змісту Указі Президента.
Так, Указом виконуючого обов`язки Президента України "Про часткову мобілізацію" №303/2014 від 17 березня 2014 року (набрав чинності 18.03.2014), затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VII у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.
Отже, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.
Отже, з аналізу наведеного можна дійти висновку, що особливий період розпочався з 18.03.2014 після прийняття вказаного Указу Президента України та станом на час виникнення спірних правовідносин його скасовано (припинено) не було, оскільки, як зазначалось вище, складовими частинами такого періоду є час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, який в повному обсязі не завершений навіть станом на час вирішення спірних правовідносин у судовому порядку.
Як вже було встановлено судом, відповідно до наказу військового комісара Чуднівсько-Любарського ОРВК №16 від 18.03.2014 ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.
Разом з тим, на момент призову вказаного працівника, рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому на позивача поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №389/274/17.
Висновки суду за результатом розгляду справи
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо припинення виплати позивачу середнього заробітку з лютого 2016 року не відповідають вимогам частини 2 статті 19 Конституції України та вимогам частини 2 статті 2 КАС України.
Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем у порушення ч.2 ст.77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність своїх дій, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст.382 КАС України суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.
Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.
Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням постанови в даній справі.
Зважаючи на відсутність витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Житомирського обласного військового комісаріату ( АДРЕСА_2 . Адреса в ЄДРПОУ: АДРЕСА_3 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання поновити виплату та стягнення середнього заробітку - задовольнити.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку з лютого 2016 року.
Зобов`язати Житомирський обласний військовий комісаріат поновити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку з лютого 2016 року, нарахувати та виплатити належні суми середнього заробітку з дня зупинення виплати.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 23 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя Єфіменко Ольга Володимирівна