Справа № 825/2004/18
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 року Чернігів Справа № 825/2004/18

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Соломко І.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області, в якому просить: визнати протиправними дії Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо припинення здійснення (надання) пенсійних виплат; зобов'язати Ріпкинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області утримуватися в подальшому від вчинення таких дій, зокрема від припинення здійснення (надання) пенсійних виплат без належним на те підстав, встановлених законом; визнати протиправною бездіяльність Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо поновлення здійснення (надання) пенсійних виплат після поданих заяв; зобов'язати вчинити певні дії, зокрема безвідкладно забезпечити здійснення (надання) пенсійних виплат у повному обсягу, починаючи з 01.03.2018, на весь період пенсійного забезпечення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в його населеному пункті вимушений був покинути своє постійне місце проживання та переїхати до Чернігівської області, де і став на облік як внутрішньо переміщена особа. З 01.03.2018 відповідачем припинено виплату пенсії з підстав, не передбачених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки вони порушують його право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 14.05.2018 відкрито провадження та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

14.05.2018 ухвалою суду зупинено провадження у справі № 825/2004/18 до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 805/402/18 за позовом ОСОБА_2 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії.

16.08.2018 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України проведено автоматичний розподіл, за результатами якого визначено головуючого суддю у справі Соломко І.І.

20.08.2018 ухвалою суду справу прийнято до провадження судді Соломко І.І.

18.10.2018 ухвалою суду поновлено провадження у справі.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у м. Горлівка, Донецької області.

У свою чергу, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, позивач покинув місце свого постійного проживання та переїхав на підконтрольну українській владі територію, де його прийнято на облік як внутрішньо переміщену особу.

Позивач перебував на обліку в Управлінні соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації, як внутрішньо переміщена особа,

31.01.2018 Управлінням соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації ОСОБА_1 видана довідка № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

06.02.2018 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації із заявою про зняття його з обліку як внутрішньо переміщеної особи.

08.02.2018 Управлінням соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації на підставі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» гр. ОСОБА_1 знято з обліку як внутрішньо переміщену особу та скасовано дію довідки № 7402/300, про що внесені відомості в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб (а.с.13).

01.03.2018 позивачу припинено виплату пенсії.

29.03.2018 листом № 27/09/Т-2 Ріпкинське об'єднане управління Пенсійного фонду Чернігівської області повідомило ОСОБА_1 про відновлення виплати пенсії (а.с.9).

Листами від 23.04.2018 № 38/09/Т-2, 05.04.2018 № 2389/02/Т-11 та 24.04.2018 № 2655/02/Т-11 відповідачем повідомлено позивача, що виплату пенсії позивачу припинено з 01.03.2018 з підстав скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31.01.2018 № (а.с.10,11,12).

Вважаючи дії Ріпкинського ОУ ПФУ щодо припинення йому виплати пенсії за віком на пільгових умовах з 01.03.2018 протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, у відповідності до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Водночас, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до положень частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

У свою чергу, питання виплати пенсій врегульовані положеннями статті 47 Закону № 1058-IV, якою визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що вищезазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому з аналізу положень вищевказаної норми Закону № 1058-IV вбачається, що виплата пенсії особі припиняється виключно на підставі рішення територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду, з підстав, визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

У свою чергу, згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, у матеріалах справи відсутні і докази існування рішення суду, яким би було припинено виплату позивачу. пенсії за віком на пільгових умовах.

Водночас, у відповідності до частини другої статті 2 Закону України від 11.12.2003 № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушує статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції.

У цьому рішенні Європейським судом з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Крім того, у рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Так, Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Також, Суд наголосив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 33 Рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на вищевикладене, припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2018 здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок був сформований і у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в зразковій справі про виплату пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03.06.2018 у справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що вимоги про визнання протиправними дій Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо припинення здійснення (надання) пенсійних виплат та зобов'язання забезпечити здійснення (надання) пенсійних виплат у повному обсягу, починаючи з 01.03.2018, підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов'язання Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області утримуватися в подальшому від вчинення таких дій, зокрема від припинення здійснення (надання) пенсійних виплат, суд зазначає таке.

Право на захист - це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Отже, вимоги про зобов'язання Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області утримуватися в подальшому від вчинення таких дій, зокрема від припинення здійснення (надання) пенсійних виплат, на переконання суду, є передчасними, адже спір в цій частині фактично не існує.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо поновлення здійснення (надання) пенсійних виплат після поданих заяв, з огляду на таке.

Вимоги про визнання протиправними дій Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо припинення здійснення (надання) пенсійних виплат та зобов'язання забезпечити здійснення (надання) пенсійних виплат у повному обсягу, починаючи з 01.03.2018 охоплюють в собі визнання протиправною бездіяльність Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо поновлення здійснення (надання) пенсійних виплат після поданих заяв, а тому питання такої бездіяльності в даному випадку окремо окресленню не підлягають.

За таких обставин та з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини другої статті 2 та частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Так, згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ріпкинського ОУ ПФУ на користь позивача судовий збір за подання до суду адміністративного позову 352,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо припинення ОСОБА_1 здійснення (надання) пенсійних виплат.

Зобов'язати забезпечити здійснення (надання) пенсійних виплат ОСОБА_1, починаючи з 01.03.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду адміністративного позову в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп., сплачений відповідно до квитанції від 10.05.2018 № 1-1685К.

В решті позовних вимоги відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 15000, ідентифікаційний номер НОМЕР_2).

Відповідач: Ріпкинський об'єднаний управління Пенсійного фонду України Чернігівської області (вул. Попудренка, 8, смт. Ріпки, Чернігівська область, 15000, )

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297.

Повний текст рішення виготовлено 18 жовтня 2018 року.

Суддя І.І. Соломко