Справа № 2040/7576/18
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2018-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2018 р. № 2040/7576/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті надбавки до пенсії протиправними;

- зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати ОСОБА_1 надбавку до пенсії за період роботи з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року та виплатити її.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він має тривалий стаж роботи і навчання в районах Крайньої Півночі, що підтверджується записами його трудової книжки та частково визнається відповідачем. Після виходу на пенсію за віком 08.04.1987 року позивач продовжував працювати в період з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року за трудовим договором та в цей період пенсію не отримував

Ухвалою суду від 18.09.2018 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі та призначено розгляд справи у судовому засіданні.

Представником відповідача через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому проти заявленого позову заперечував та зазначив, що управлінням було надіслано письмову відповідь з приводу питань порушених позивачем. Також вказано, що відповідачем було направлено запит до управління Пенсійного фонду Російської Федерації в Єлізівському районі Камчатського краю щодо відмови позивача від пенсії у зв'язку з бажанням працювати на надбавку до пенсії, однак у відповідь було отримано лист із повідомленням про те, що позивач відмовлявся від отримання пенсії з 15.03.1988 по 15.08.1988 та за матеріалами пенсійної справи у зазначений період встановлення набавки до пенсії не вбачається.

Суд зазначає, що відповідно до положень ч.2 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне.

Зі змісту позову та наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 має тривалий стаж роботи та навчання в районах Крайньої Півночі, що підтверджується записами трудової книги та частково визнається Ізюмським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Так, позивачем вказано, що згідно записів в трудовій книжці він: з 28 березня 1950 року по 01 вересня 1952 року працював в Камчатсько-Чукотському пароплавстві; з 01 вересня 1952 року по 20 червня 1957 року навчався в Сахалінському морехідному училищі; з 19 квітня 1952 року по 20 червня 1957року працював в Петропавлівському морському порту; з 21 червня 1957 року по 12 листопада 1958 року працював в Петропавлівському міському комітеті комсомолу; з 13 листопада 1958 року по 26 лютого 1960 року Камчатський обласний комітет ВЛКСМ; з 26 лютого 1960 року по 16 березня 1961 року Камчатський обласний комітет профсоюза працівників харчової промисловості; з 16 березня 1961 року по 01 вересня 1962 року Камчатський обласний комітет КПСС; з 01 вересня 1962 року по 31 липня 1966 року Хабаровська Вища партійна школа; з 17 серпня 1966 року по 02 листопада 1967 року Усть-Камчатський райком КПСС; з 02 листопада 1967 року по 26 січня 1970 року управління Камчатрибпрод; з 26 січня 1970 року по 27 січня 1971 року Камчатський обласний комітет; з 27 січня 1971 ркоу по 04 квітня 1973 року Камчатський обласний комітет народного контролю; з 04 квітня 1973 року по 10 березня 1975 року Камчатський судоремонтний завод «Фреза»; з 10 березня 1975 року по 18 квітня 1975 року працював в автоколоні № 1400 Камчатського транспортного управління ; з 18 квітня 1975 року по 13 квітня 1976 року працював в Камчатській філії «Дальрибвтуза»; з 13 квітня 1976 року по 10 липня 1989 року працював в аеропорту Петропавлівськ-2 Камчатської області; з 25 липня 1989 року по 26 вересня 1989 року Камчатский авіаційний загін ДВУ ГА.

Судом зі змісту позову встановлено, що після виходу ОСОБА_1 на пенсію за віком, що відбулося 08.04.1987 року, він продовжував працювати в період з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року за трудовим договором та за цей період не отримував пенсію з огляду на подання заяви 15.04.1987 року про призупинення виплати пенсії у звязку з бажанням працювати на умовах, що дають право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку.

На підтвердження вказаної обставини позивачем долучено до матеріалів позову розписку керівника адміністрації.

Відповідно до довідки муніципальної установи Петропавлівськ-Камчатського міського архіву від 31.07.2008 року №2909-2/01 у звязку з ліквідацією підприємства на якому працював позивач, а саме ДП повітряне авіапідприємство «Халактирка», документи зберігаються в архіві, проте останні не містять відомостей про те, що у період з 13.04.1976 року по 10.07.1989 року проводились виплати щомісячної пенсії.

У адміністративному позові позивачем вказано, що він неодноразово звертався до відповідача із проханням провести перерахунок його пенсії з огляду на те, що згідно п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, встановлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення», зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувались на день набрання чинності цим Законом (тобто на 01.01.2004 року), а відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються пенсіонерам, які набули відповідно до законодавства колишнього СРСР право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, а саме в розмірі 10% основної пенсії за кожний повний рік роботи (незалежно від того продовжувалась робота підряд чи з перервою) після призначення пенсії, але не більше 40 %.

Як встановлено зі змісту адміністративного позову відповідачем було направлено листи із зазначенням відмови у здійсненні такого перерахунку.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 06.02.2018 року з проханням нарахувати його надбавку до пенсії за час роботи після призначення пенсії протягом 3, 5 років за трудовим договором на Камчатці з дозволу керівництва аеропорту Петропавловськ 2 з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року, що підтверджується розпискою.

Листом від 20.05.2018 року № 78/К-14 «Про надання відповіді на письмове звернення» відповідачем повідомлено позивача про те, що в матеріалах пенсійної справи знаходиться його заява від 15.03.1988 року про припинення виплати пенсії у звязку з бажанням працювати на умовах, що дають право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, а також заява від 17.08.1988 року з проханням виплачувати пенсію з липня місяця, з огляду на відмову працювати на надбавку до пенсії. Також вказано, що оскільки умови п. «в» ст.. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не виконані документами не підтверджено роботу протягом повного року на умовах, що дають право на надбавку, підстави для призначення даної надбавки відсутні.

Також матеріали справи містять лист від 22.06.2018 року №400/К-14 «Про надання відповіді на письмове звернення», зі змісту якого вбачається, що Єлізовським відділом соціального забезпечення Камчатської області після звільнення з роботи у 1989 році надбавку до пенсії ОСОБА_1 встановлено не було, а отже підстав для перерахунку відповідно до п. в ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» немає.

Крім того, матеріали справи містять лист Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.04.2018 року № 2407/К-12 «Про пенсійне забезпечення» зі змісту якого вбачається, що позивача повідомлено про обставини того, що Управлінням Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області було направлено запит до управління Пенсійного фонду Російської Федерації в Єлізівському районі Камчатського краю щодо відмови ОСОБА_1 від пенсії у 1988 році у звязку з бажанням працювати на надбавку до пенсії та управлінням Пенсійного фонду Російської Федерації в Єлізівському районі Камчатського краю листом, яке надійшло до управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі 06.03.2012 року повідомлено, що ОСОБА_1 відмовлявся від отримання пенсії з 1503.1988 року по 15.08.1988 року та за матеріалами пенсійної справи у зазначений період встановлення надбавки до пенсії не вбачається. Крім того вказано, що чинним законодавством не передбачено встановлення надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що фактично спірні правовідносини повязані із виплатою позивачу надбавки до пенсії за період роботи з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року.

Суд зазначає, що у положеннях ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Як визначено Європейською соціальною хартією (переглянутою), 1996 року, згода на обов'язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у Хартії.

Суд зазначає, що положеннями п. «в» ч. 1 ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачалося, що до пенсії за віком, у тому числі обчисленої в мінімальному розмірі, встановлюються такі надбавки, зокрема, пенсіонерам, які набули відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, в розмірі 10 процентів основної пенсії за кожний повний рік роботи після призначення пенсії, але не більше 40 процентів.

Однак, вказані вище положення з 01.01.2004 року втратили свою чинність з огляду на набрання чинності з 01.01.2004 року Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Так, відповідно до п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Отже, суд зазначає, що з 01.01.2004 року позивач не має права на отримання надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку в розмірі 10% основної пенсії за кожний рік роботи після призначення пенсії, але не більш 40%, оскільки Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»отримання такої надбавки не передбачено.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Вищого адміністративного суду України, викладеними в ухвалі від 03.09.2015 року у справі №2а-43/1214/12.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів позивач набув право на отримання пенсії за віком відповідно до законодавства СРСР у 1987 році, але продовжував працювати до 1989 року.

При цьому, як свідчать листи та відповіді відповідача до 2004 року позивач не звертався із відповідною заявою про нарахування надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок нарахування надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальним питанням та Секретаріату ВЦСПС від 05.12.1979 року № 493/26-1 передбачено, що право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку надається пенсіонерам, які виявили бажання замість пенсії під час роботи отримувати надбавку до пенсії після залишення роботи, в тому числі і пенсіонерам, у яких отримується заробітна плата становить 300 або більше рублів на місяць.

Згідно із п.3 Інструкції про порядок нарахування надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальним питанням та Секретаріату ВЦСПС від 05.12.1979 року № 493/26-1, при визначенні права на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку враховується робота, зазначена в пункті 1 цієї Інструкції, в тому числі і на умовах неповного робочого часу. Зараховується робота, починаючи з 1 січня 1980 року, але не раніше дня подання пенсіонером заяви про роботу на умовах, що дають право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку (пункт 11) і припинення виплати пенсії за цим пунктом.

При цьому, п. 11 Інструкції про порядок нарахування надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальним питанням та Секретаріату ВЦСПС від 05.12.1979 року № 493/26-1, визначено, що заява про роботу на умовах, що дають право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, подається пенсіонером адміністрації підприємства, установи, організації за місцем роботи. Адміністрація пересилає заяву разом з повідомленням до доручення на виплату пенсії в орган соціального забезпечення за місцем знаходження пенсійної справи.

З матеріалів справи вбачається, а іншого судом під час судового розгляду справи не встановлено, що керівником адміністрації було прийнято заяву позивача про роботу на надбавку до пенсії, про що свідчить копія розписки наявна в матеріалах справи (а.с. 23), однак відсутні докази дотримання вимог п. «в» ст.21 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також відсутні докази встановлення надбавки до пенсії після звільнення з роботи, у звязку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із положеннями ч.1 ст. 77 КАС України . Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (64309, АДРЕСА_1) до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (64300, Харківська обл., м. Ізюм, пр. Незалежності, 2) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.