Справа № 2а-16040/12/2670
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 жовтня 2018 року №2а-16040/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

23.11.2012 року до Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, (далі - позивач), до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби, (далі - відповідач, ДПІ), про скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.06.2012.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Кротюк О.В.) від 26.11.2012 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2013 року адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення № від 08.06.2012 року в частині 91409,41 грн., у тому числі 87739,75 грн. за основним платежем та 3669,66 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Ухвалою Київського апеляційного суду міста Києва від 21.05.2013 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.3013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2013 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Шрамко Ю.Т.) від 01.08.2017 року справу прийнято до провадження.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте відповідачем у супереч вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 року №981 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» передбачено реорганізацію Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва та утворення шляхом злиття Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року №31 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», Постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 року №981 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» втратила чинність та реорганізовано Державну податкову інспекцію у Подільському районі Головного управління Міндоходів шляхом приєднання до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС.

У зв'язку з вищевикладеним, здійснено заміну відповідача у справі Державну податкову інспекцію у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби на її правонаступника - Державну податкову інспекцію у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити та скасувати оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Представник відповідача у судове засідання не прибув. В раніше поданих запереченнях на позовну заяву вказував, що вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в ході перевірки встановлено порушення вимог податкового законодавства, які викладені в акті перевірки, і прийняте податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Посадовими особами відповідача було проведено планову виїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01.04.2009 по 31.12.2011. За наслідком вказаного складено акт №13/17-205/НОМЕР_1 від 22.05.2012 (далі - Акт перевірки) та прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 08.06.2012.

Актом перевірки встановлено порушення позивачем, зокрема, пп.2.3.1 п.2.3 ст.2, пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.181.1 ст.181, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України, внаслідок чого донараховано позивачу податку на додану вартість на загальну суму 251 731,66 грн.

Податковим повідомленням-рішенням № від 08.06.2012 позивачу донараховано суму грошового зобов'язання податку на додану вартість у розмірі 251 731,66 грн. за основним платежем та 43 251,87 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Рішенням Державної податкової служби у м.Києві від 20.08.2012 №953/Б/12-314 ППР № від 08.06.2012 скасовано в частині грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 5437,77 грн. (основний платіж - 4350,21 грн., штрафні санкції - 1087,55 грн.).

З розрахунку грошового зобов'язання вбачається, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням (з урахуванням рішення ДПС у м.Києві від 20.08.2012 №953/Б/12-314), позивачу було нараховано ПДВ за період з 01.01.2010 по 31.12.2011.

При цьому, протягом вказаного періоду позивач:

- з 01.01.2009 по 31.12.2009 перебував на спрощеній системі оподаткування;

- з 01.01.2010 по 31.12.2010 перебував на загальній системі оподаткування;

- з 01.01.2011 по 31.03.2011 перебував на спрощеній системі оподаткування;

- з 01.04.2011 по 31.12.2011 перебував на загальній системі оподаткування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відносини у сфері оподаткування податком на додану вартість протягом спірного періоду врегульовувалися: до 31.12.2010 Законом України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР, а з 01.01.2011 Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755- VI.

Статтею 2 Закону України «Про податок на додану вартість» в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, визначено платників ПДВ. Вказаною нормою встановлено наступне.

Платником податку є:

- будь-яка особа, яка:

а) здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку;

б) підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку;

в) імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

- будь-яка особа, яка за своїм добровільним рішенням зареєструвалася платником податку.

Особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі:

2.3.1. Коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Відповідно до п.9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», особа, що не надсилає заяву про реєстрацію платником ПДВ, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин та до 31.12.2011 (втратив чинність 01.01.2012 згідно із Законом України від 04.11.2011 №4014-VI) порядок застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва був врегульований Указом Президента від 03.07.1998 № 727/98 (далі - Указ Президента).

Так, відповідно до зазначеного Указу Президента, суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на додану вартість, крім випадку, коли юридична особа обрала спосіб оподаткування доходів за єдиним податком за ставкою 6 відсотків (п.6).

Таким чином, приймаючи до уваги те, що протягом 2009 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, а тому не був платником ПДВ, загальну суму від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) необхідно відраховувати, починаючи з того періоду, коли він перебував на загальній системі оподаткування.

Приймаючи до уваги те, що сума доходу, отриманого позивачем за 2010 рік, становить 51 645,20 грн. (стор.7 Акту перевірки), що не перевищує встановленого пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» граничного розміру суми від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), а інших посилань на обов'язковість реєстрації підприємця платником ПДВ Акт перевірки не містить, суд вважає, що податковим органом безпідставно нараховано позивачу суму податку за 2010 рік.

Протягом першого кварталу 2011 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, а тому не міг бути платником ПДВ. Таким чином, відповідачем також безпідставно нараховано позивачу суму ПДВ за перший квартал 2011 року.

Указом Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03 липня 1998 року № 727/98 (в редакції Указу Президента України від 28 червня 1999 року № 746/99) (втратив чинність з 01 січня 2012 року) запроваджено спрощену систему оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва, зокрема, для фізичних осіб, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи.

Відповідно до ст. 1 Указу умовами переходу та перебування на спрощеній системі для громадян - суб'єктів малого підприємництва є перебування з ними в трудових відносинах не більше 10 осіб, включаючи членів їх сімей, та обсяг виручки від реалізації продукції, товарів (робіт, послуг) за календарний рік не повинен перевищувати 500 тис. гривень.

Такі фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку, форма та порядок видачі якого затверджено наказом ДПА України від 29 жовтня 1999 року № 599 (у редакції наказу ДПА України від 28 грудня 2001 року № 521). Свідоцтво видається на зазначений в заяві термін, але в межах календарного року.

Відповідно до ст. 5 Указу № 727/98 у разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Отже, встановлений нормативним актом обов'язок платника єдиного податку перейти на загальну систему оподаткування в зазначених випадках виникає в періоді (кварталі), що настає за звітним, в якому платник єдиного податку вчинив порушення вимог, установлених ст. 1 Указу № 727/98.

Згідно зі ст. 6 цього Указу суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, ПДВ.

Відповідно до вимог пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону № 168/97-ВР особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у том числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обрахування встановленого пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону № 168/97-ВР граничного обсягу оподатковуваних операцій, з досягненням якого пов'язується обов'язок зареєструватись платником ПДВ та з його сплати, особою, яка є платником єдиного податку, здійснюється з моменту, коли у цієї особи виник обов'язок перейти на загальну систему оподаткування, оскільки до цього ця особа звільнена від сплати ПДВ.

Аналогічні положення містить і ПК України.

Відповідно до п. 181.1 ст. 181 ПК України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Відповідно до положень п. 183.2 ст. 183 ПК України у разі обов'язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до органу державної податкової служби не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Пунктом 183.10 ст. 183 ПК України передбачено, що будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до органу державної податкової служби реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Отже, у разі якщо особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник ПДВ, не подала до органу ДПС Заяву № 1-ПДВ або подала її з порушенням строку, встановленого п. 183.2 ст. 183 ПК України, вона несе відповідальність за ненарахування або несплату ПДВ на рівні зареєстрованого платника ПДВ без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, перебуваючи з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року та 01.04.2011 року по 31.12.2011 року на загальній системі оподаткування, та досягнувши у червні 2011 року обсягів від здійснення операцій з поставки товарів/послуг, визначених законом, позивач 07.07.2011 року подав до податкового органу заяву про реєстрацію платником ПДВ за ф. №1-ПДВ.

Однак, листом від 13 липня 2011 року № 14302/Б/17-223 ДПІ відмовила йому у реєстрації платником ПДВ з підстав неповноти даних пунктів 10, 11 заяви. З таких же підстав (неповнота даних пунктів 10, 11 Реєстраційної заяви платника ПДВ за формою № 1-ПДВ) листом від 11 жовтня 2011 року № 18981/Б/17-223 ДПІ була повернута повторно подана позивачем заява про реєстрацію платником ПДВ за формою 1-ПДВ.

Відповідно до п. 10 розділу ІІІ Положення, на який у своєму листі посилався контролюючий орган, якщо в заяві про реєстрацію не зазначені обов'язкові реквізити, надані недостовірні або неповні дані (крім розділу 15 такої заяви), її не скріплено печаткою заявника, не підписано заявником (для фізичних осіб), відповідальною особою заявника (для юридичних осіб) чи особою, яка має документально підтверджене повноваження щодо підпису реєстраційної заяви від особи, яка реєструється платником ПДВ, то протягом 10 робочих днів від дня отримання заяви податковий орган звертається до особи з письмовою пропозицією надати нову заяву про реєстрацію (із зазначенням підстав неприйняття попередньої).

Суд звертає увагу, що дії Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва щодо не реєстрації ФОП ОСОБА_1 платником податку на додану вартість позивач не оскаржив. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позивач, будучи право- та дієздатною особою, мав всі можливості для оскарження дій суб'єкта владних повноважень, які, на його думку, були неправомірними, однак своїм правом на оскарження не скористалося, а відтак фактично погодився з діями податкового органу.

Однак, п. 6 підрозділу 10 розділу XX ПК України передбачено окреме звільнення від відповідальності у вигляді фінансових санкцій осіб, що раніше перебували на спрощеній системі оподаткування.

Так, відповідно до п. 6 підрозділу 10 розділу XX ПК України не застосовуються фінансові санкції до платників податку на прибуток підприємств та платників податків, що перейшли на загальну систему оподаткування, за порушення податкового законодавства за наслідками діяльності у другому - четвертому календарних кварталах 2011 року.

Аналіз зазначеної норми Перехідних положень ПК України дає підстави для висновку, що особи, які перейшли зі спрощеної на загальну систему оподаткування, на підставі п. 6 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України звільняються від фінансових санкцій за порушення податкового законодавства за наслідками діяльності у другому - четвертому кварталі 2011 року, незалежно від видів податків, норми щодо справляння яких порушені.

При цьому звільнення від фінансових санкцій, передбачене п. 6 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, може бути поширене лише на тих платників податків, які перейшли на загальну систему оподаткування після набрання чинності ПК України, тобто починаючи з 01 січня 2011 року. Якщо особа перейшла на загальну систему оподаткування до 01 січня 2011 року, вона не охоплюється колом осіб, щодо яких запроваджене звільнення від фінансових санкцій. Якщо така особа є водночас платником податку на прибуток, вона звільняється від фінансових санкцій лише за порушення правил сплати цього податку нарівні з іншими платниками податку на прибуток відповідно до п. 6 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України.

Також, встановлене п. 6 підрозділу 10 розділу XX ПК України звільнення від фінансових санкцій поширюється на осіб, що перейшли на загальну систему оподаткування. За змістом розглядуваної законодавчої норми такий перехід має бути наслідком цілеспрямованого волевиявлення платника податків, вчиненого у передбачений законодавством спосіб. Такими способами є подача відповідної заяви платником єдиного податку (як це було передбачено п. 4 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва"), а також неотримання свідоцтва платника єдиного податку на наступний календарний рік.

Від переходу на загальну систему оподаткування необхідно відрізняти втрату платником єдиного податку права перебувати на спрощеній системі оподаткування. Така втрата має місце в разі порушення платником єдиного податку обов'язкових умов перебування на спрощеній системі оподаткування, зокрема в разі перевищення ним граничного розміру виручки, встановленого для платників єдиного податку названим Указом Президента України.

За наявності обставин, що вказують на втрату права перебування особи на спрощеній системі оподаткування, така особа несе відповідальність на загальних підставах. Зокрема, не звільняється від фінансових санкцій на підставі п. 6 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України особа, що не виконала податкового обов'язку, який виник унаслідок необхідності оподатковувати за правилами загальної системи оподаткування сум перевищення виручки понад установлені для платників єдиного податку межі.

Як вже вище досліджувалося, позивач з 01.04.2011 року перейшов на загальну систему оподаткування, та досягнувши у червні 2011 року обсяг виручки, що сукупно перевищує 300000,00 грн., 07 липня 2011 року подав до податкового органу заяву про реєстрацію платником ПДВ, і таким чином перейшов на загальну систему оподаткування, що було цілеспрямованим волевиявленням платника податків, вчиненого у передбачений законодавством спосіб.

Матеріалами справи не підтверджується порушення платником єдиного податку обов'язкових умов перебування на спрощеній системі оподаткування, зокрема в разі перевищення ним граничного розміру виручки, встановленого для платників єдиного податку названим Указом Президента України, оскільки таке перевищення мало місце вже в той час, коли позивач перебував на загальній системі оподаткування.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що прийняте Державною податковою інспекцією у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби податкове повідомлення-рішення № від 08.06.2012 року є протиправним, та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 22.11.2012 року №498.718.1, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 2236,00 грн.

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вказує про присудження на користь позивача судових витрат у розмірі 2236,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: 02160, АДРЕСА_1) до Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити у повному обсязі.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення № від 08.06.2012 року.

3. Присудити на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 здійснені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2236,60 грн. (дві тисячі двісті тридцять шість гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва ДФС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко