Справа № 826/2266/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 жовтня 2018 року

Київ

справа №826/2266/16

провадження №Зі/9901/115/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

секретаря судового засідання: Гуловій О. І.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Пономаренко А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі у справі № 826/2266/16

за позовом ОСОБА_1 до Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича, за участю третьої особи - Міністерства закордонних справ України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

у с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністра закордонних справ України Клімкіна П. А., в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного вжиття заходів, спрямованих на захист прав громадян України, та зобов'язати його у зручний для обох сторін час і день призначити та здійснити особистий прийом з позивачем.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 6 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Міністра закордонних справ України Клімкіна П. А. щодо нездійснення особистого прийому ОСОБА_1 у дні, визначені графіком прийому громадян.

Зобов'язано Міністра закордонних справ України Клімкіна П. А. провести особистий прийом ОСОБА_1 у зручний для обох сторін час та день.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 6 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами розгляду касаційної скарги відповідача Вищим адміністративним судом України 26 січня 2017 року постановлено ухвалу, якою рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із заявою щодо ухвалення додаткового судового рішення, в якій позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати пов'язані із прибуттям до суду касаційної інстанції для розгляду касаційної скарги відповідача.

16 січня 2018 року заява ОСОБА_1 передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

17 вересня 2018 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 826/2266/16 для розгляду цієї заяви.

24 вересня 2018 року представник відповідача та третьої особи надав заперечення за заяву ОСОБА_1, в якій посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність просить у задоволенні заяви відмовити.

Верховний суд розглянув заяву про ухвалення додаткового судового рішення і дійшов висновку, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

За правилами частини першої статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, Кодекс) в редакції чинній на 26 січня 2017 року та липень 2017 року (відповідно на дату винесення рішення Вищим адміністративними судом України та на дату звернення із заявою про винесення додаткового рішення) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо:

1) щодо однієї з позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною другою цієї статті визначено, що питання про ухвалення додаткового судового рішення може бути заявлено до закінчення строку на виконання судового рішення.

Аналіз такого правового врегулювання дає підстави для висновку, що позивач ОСОБА_1 мав право на звернення до суду із заявою про винесення додаткового рішення у цій справі, в тому числі й з підстави, якщо судом не вирішено питання про судові витрати, позаяк відповідно до пункту 4 частини першої статті 231 КАС України у зазначеній редакції ухвала суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, з поміж іншого, і розподілу судових витрат.

Водночас синтаксичний аналіз правового припису &?с;…прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо судом не вирішено питання про судові витрати… &?и; дає підстави для висновку про те, що обставини щодо цього питання передують прийняттю судом кінцевого рішення у справі щодо якого слід прийняти додаткове рішення.

Однак з матеріалів справи видно, що позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді касаційної інстанції не порушував питання про повернення йому судових витрат, пов'язаних із прибуттям до суду, та не надавав з цього приводу доказів. Відтак Вищий адміністративний суд України під час прийняття ухвали 26 січня 2017 року не знав про такі обставини, а тому й не міг вирішити питання про такі судові витрати.

З огляду на таке правове врегулювання та обставини справи підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про прийняття додаткового судового рішення до ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 січня 2017 року відсутні.

Разом з цим суд зазначає про те, що за загальним правилом, яке міститься в частині третій статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

З огляду на такий припис процесуального закону та те, що відповідно до частини четвертої цієї статті Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі, колегія суддів в тому числі вирішує питання щодо можливості задоволення цієї заяви про ухвалення додаткового рішення з урахуванням положень Кодексу адміністративного судочинства України чинного на момент розгляду цієї заяви.

За приписами частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом положення цієї норми повністю тотожні приписам частини першої статті 168 Кодексу в попередній редакції.

Також відповідно до статті 132 Кодексу в чинній редакції судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, серед іншого належать витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду. Відповідно до статті 135 цього Кодексу витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

За правилами частини першої статті 139 Кодексу в чинній редакції при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас нормами частини сьомої цієї статті визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом статті 244 Кодексу одним із питань, які вирішує суд при ухваленні рішення, є те, як розподілити між сторонами судові витрати (пункт 5 частини першої статті 244 Кодексу).

Відповідно до частин п'ятої, шостої статті 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, розподіл судових витрат (пункт 2 частини п'ятої статті 246 КАС України), а в разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 4 частини шостої статті 246 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального закону в чинній (новій) редакції у їх системному взаємозв'язку і в контексті заявлених позивачем вимог про відшкодування витрат, пов'язаних з прибуттям до суду шляхом ухвалення додаткового рішення відповідно до статті 252 Кодексу дає підстави для висновку, що насамперед слід звернути увагу на те, що такий механізм виправлення чи усунення допущеного судом не вирішення таких вимог при ухваленні рішення передбачає, що питання, які не вирішив суд, ухваливши рішення, яким закінчено розгляд справи, повинні існувати на дату його ухвалення, відповідно до процесуального закону суд мав їх вирішити і результат їх вирішення мав би бути відображений в тексті ухваленого рішення (зокрема в резолютивній його частині).

За правилами статей 244, 246, 356 КАС України питання щодо розподілу судових витрат має бути вирішеним при ухваленні рішення у справі. Водночас, суд може і повинен вирішувати це питання в межах та на підставі тих документів, які є в матеріалах справи на момент ухвалення рішення у справі. Якщо за таких умов суд цього не зробив, є підстави для ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат відповідно до статті 252 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що Вищий адміністративний суд України розглянув касаційну скаргу Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А. у відкритому судовому засіданні 26 січня 2017 року за участю позивача ОСОБА_1 та представника відповідача і третьої особи ОСОБА_4

Під час розгляду справи до закінчення судових дебатів позивач не заявляв клопотання та не просив відшкодувати йому судові витрати пов'язані із прибуттям до суду касаційної інстанції.

Заява про відшкодування судових витрат, яка є предметом розгляду в цьому судовому засіданні була подана позивачем лише 11 липня 2017 року, а докази витрат пов'язаних із прибуттям до касаційного суду 17 жовтня 2018 року, тобто з пропуском встановленого законодавством строку (п'ять днів після ухвалення судового рішення).

До цього часу позивач із заявами такого змісту не звертався, документів, які б підтверджували понесені ним витрати у зв'язку з прибуттям до суду (проїзні документи, документи які підтверджують проживання) не подавав, відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не мав підстав та обов'язку вирішувати ці питання, як і призначати судове засідання для їх вирішення, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (пункт 5 частини шостої статті 246 КАС України).

Тобто, заява позивача про відшкодування витрат, пов'язаних з прибуттям до суду (вартість проїзних документів, придбаних у зв'язку з необхідністю прибуття до іншого населеного пункту, витрати за проживання) могла б бути предметом вирішення адміністративним судом під час ухвалення рішення в цій справі (так само як і додаткового рішення, якщо б у рішенні про це не було зазначено), якби їх заявили в межах розгляду справи, але до того, як суд ухвалить кінцеве рішення у справі.

Оскільки позивач вирішив подати вказану заяву і відповідні документи після того, як суд оголосив вступну і резолютивну частини рішення у справі, підстави для ухвалення за цією заявою додаткового рішення відповідно до статті 252 КАС України відсутні.

Водночас, суд роз'яснює позивачеві, що він не позбавлений права на відшкодування витрат, які він поніс у зв'язку з розглядом цієї справи, за рахунок відповідача, однак захист цього права можна реалізувати на загальних підставах шляхом подання позову у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 94, 132, 135, 139, 244, 246, 250, 252, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець