Справа № 826/14340/17
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 жовтня 2018 року № 826/14340/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області Державна судова адміністрація України Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (дала також - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі також - відповідач, Територіальне управління ДСА в Київській області), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нездійснення нарахування судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Нікушину Віталію Вікторовичу суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області з 01.01.2017 перерахувати та виплачувати судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Нікушину Віталію Вікторовичу суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу 32000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017 адміністративну справу №826/14340/17 відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державну судову адміністрацію України (далі також - третя особа, ДСА України) та Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області (далі також - третя особа, Головне управління ДКС України у Київській області), закінчено підготовче провадження у справі та дану справу призначено до судового розгляду у судовому засіданні.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що за період січень-жовтень 2017 року йому виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу у розмірі 16 000 грн., хоча Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» передбачений розмір мінімальної заробітної плати 3 200 грн. Позивач вважає, що оскільки він ще не проходив кваліфікаційне оцінювання судді, то має право на отримання щомісячної суддівської винагороди, обрахованої виходячи з 10 мінімальних заробітних плат, про що вказано у ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, а тому станом на 01.01.2017 щомісячна суддівська винагорода ОСОБА_1 має становити саме 32 000,00 грн. (3 200,00 грн. (тобто, мінімальна заробітна плата на 2017 рік)*10).

У призначені судові засідання позивач не з'явився та явку свого уповноваженого представника не забезпечив. Разом з тим, від позивача через канцелярію суду надійшла заява від 17.01.2018 про розгляд справи за його відсутності. Також в тексті цієї ж заяви позивач зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги повністю.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у запереченні, в якому зазначено, що суддівська винагорода позивачу нараховується Територіальним управлінням ДСА в Київській області у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме - за критеріями, визначеними п. 23 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-ІІІ та у відповідності до чинного Закону №1774-VІІІ.

Представник третьої особи (ДСА України) проти позову заперечував, з підстав та мотивів, що наведені у запереченні відповідача.

Третя особа (Головне управління ДКС України у Київській області) явку свого уповноваженого представника у призначені судові засідання не забезпечила, та надала до суду заперечення проти позову і клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу казначейської служби.

23.01.2018 суд у судовому засіданні, керуючись ч.9 ст.205 та ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент вчинення відповідної процесуальної дії), ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення (відзив), об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 Указом Президента України від 14.02.2011 №209/2011 призначений на посаду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Відповідно до наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.03.2011 №28-К ОСОБА_1 зараховано на посаду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області строком на п'ять років.

Згідно з наявними у матеріалах справи копіями розрахункових листів, починаючи з січня по жовтень 2017 року посадовий оклад ОСОБА_1, як судді Києво-Святошинського районного суду Київської області, становить 16 000,00 грн.

На підставі вказаного, вважаючи бездіяльність відповідача в частині не здійснення нарахування позивачу суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (втратив чинність частково) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (чинний), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

У силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 135 наведеного Закону, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду встановлено в розмірі 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, в розмірі прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року.

Відповідно до п. 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01 січня 2017 року для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 п. 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, ч. 3 ст. 133 якого передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Отже, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, передбаченого ч. 3 ст.133 Закону №2453-VI.

З тексту позовної заяви та інших матеріалів справи вбачається, що позивач призначений на посаду до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII та він не проходив кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, який становить 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно з п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Відтак, положення абз. 2 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір «розрахункової величини». Це положення не змінює ч. 3 ст. 133 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода. У зв'язку із цим, відсутні ознаки невідповідності цього положення ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, суд приходить до висновку, що положення Закону №1774-VIII не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 148 Закону №1402-VIII, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 149 наведеного Закону, суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200,00 грн.

Статтею 7 вказаного Закону встановлено, що з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600,00 грн.

Таким чином, аналізуючи вищезазначені положення, з урахуванням вимог п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, суд вказує, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився, отже, втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Також, суд дійшов до висновку, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди, визначається не ст. 133 Закону №2453-VI, а Законом про Державний бюджет на відповідний рік. При цьому, положення п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Відсутність змін до бланкетної норми ч. 3 ст. 133 Закону №2453-VI не є перешкодою для застосування п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII.

За таких обставин, суд вважає безпідставними твердження позивача про необхідність розраховувати та нараховувати останньому заробітну плату, виходячи з посадового окладу, розрахованого з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати у сумі 3200,00 грн.

Згідно з ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На час розгляду справи судом положення п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не визнані неконституційними, є чинними та підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, та осіб, які таке оцінювання не пройшли. Метою проведення кваліфікаційного оцінювання є виявлення та заохочення суддів, які змогли підтвердити достатній рівень знань та відповідність займаній посаді.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 119 Бюджетного кодексу України встановлено, що нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:

- бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);

- напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів;

- бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Враховуючи те, що Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» видатки на оплату суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32 000,00 грн., не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Схожа правова позиція викладена у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2017 у справі №826/8054/17 та постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №825/933/17 (№К/9901/112/17), від 26.09.2018 у справах №820/1853/17 (№К/9901/3651/17), №818/24/18 (№К/9901/51797/18), від 20.09.2018 у справі №№804/5880/17 (№К/9901/27224/18).

За таких обставин, суд дійшов до висновку про відсутність у діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області ознак бездіяльності по відношенню до нездійснення нарахування судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Нікушину Віталію Вікторовичу суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Як наслідок, вимога зобов'язального характеру, яка полягає у зобов'язан-ні Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з 01.01.2017 перерахувати та виплачувати судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Нікушину Віталію Вікторовичу суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу 32000,00 грн., є похідною від розглянутої вище у силу п. 23 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому також задоволенню не підлягає.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 77, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Жилянська, 58-б), за участю третіх осіб - Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок