Справа № 817/753/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2018 року м. Рівне №817/753/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненському районі
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області та Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень.

Дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.09.2005 року, позивач є власником нежитлових будівель: Будівлі вагової; Будівлі пункту зерноочистки; Будівлі складу комплектації; Будівлі центрального складу №1; Будівлі центрального складу №2.

Судом встановлено, що за висновками податкового органу вказане вище нерухоме майно визнано обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

30 червня 2016 року Рівненською обєднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіксальної служби у Рівненській області було складено 5 (пять) податкових повідомленнь-рішеннь за одним і тим же номером №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 274,05 грн, 2014,57 грн, 3904,30 грн., 4988,32 грн., 12440,04 грн.

У лютому 2018 року Головним Управлінням Державної фіксальної служби у Рівненській області складено знову 5 (пять) податкових повідомленнь-рішеннь про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік: №27568-50 від 22.02.2018 року на суму 720,00 грн.; №27569-50 від 22.02.2018 року на суму 5292,80 грн.; №27571-50 від 22.02.2018 року на суму 32683,20 грн.; №27572-50 від 22.02.2018 року на суму 10257,60 грн.; №36922-50 від 27.02.2018 року на суму 6566,40 грн.

Позивачем оскаржені вищевказані податкові повідомлення, при цьому зазначається про те, що приміщення, які перебувають у його власності не є обєктом оподаткування, оскільки є будівлями промисловості.

Податковий орган зазначає, що буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств», а позивач не є підприємством, а фізичною особою.

Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням, судом встановлено наступне.

Позивач є фізичною особою підприємцем та використовує вказані вище приміщення, які перебувають в нього у власності, для здачі в оренду (код КВЕД 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна).

Оскаржуваними податковими повідомленнями, в зв'язку із наявністю у позивача права власності на вищевказані будівлі, відповідачами визначено суму податкового зобов'язання позивача з податку на нерухоме майно за 2015 та 2017 роки.

Водночас, відповідно до п. «є» пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ІІК України, не є об'єктом оподаткування: є) будівлі промисловості зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Належні позивачу на праві власності нежитлові будівлі, за якими оскаржуваними рішеннями відповідачами нараховано спірне податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно є промисловою будівлею.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України зі стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 N 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018- 2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Таким чином, з метою правильного застосування норм підпункту 266.2.2 ПК України при визначенні будівель промисловості в розрізі об'єкта оподаткування необхідно керуватись перш за все вимогами Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018- 2000.

За всіма своїми об'єктивними будівельно-технічними характеристиками належні позивачу будівлі є промисловими будівлями.

Відповідачі у даній спірній ситуації фактично не заперечує того, що належна позивачу будівля є промисловою, проте, наполягає на необхідності нарахування позивачеві спірного податкового зобов'язання виключно з підстав статусу позивача власника будівлі як фізичної особи.

З системного аналізу положень ПК України, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єктивно випливає, що поняття «платник податку» безумовно не є тотожним поняттю «об'єкт оподаткування».

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт нерухомості, а не суб'єкт як власник такої нерухомості. Тобто при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Отже, база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

Поряд із цим, відповідно до положень чинного законодавства, юридичні особи та фізичні особи-підприємці належать до однієї категорії учасників господарського процесу, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з приписами частини 2 статті 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи. створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни. України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно із п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Виключення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичній особі, з числа об'єктів нерухомості, які за законом не є об'єктами оподаткування, негативно впливає на конкурентноздатність такого підприємця порівняно з юридичними особами та явно суперечить, визначеним Податковим кодексом України принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу тощо (пп. 4.1.2. п. 4.1. ст. 4 ПК України).

Норма п. п. "є" п. 266.2.2. ст. 266 ПК України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого пп. 4.1.11 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у пп. 4.1.8п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам - підприємцям, до об'єктів, які не оподатковуються в силу закону.

Таким чином, належні позивачу нежитлові будівлі як будівлі промисловості не є об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (п. п. "є" п. 266.2.2. ст. 266 ПК України) і податок на нерухоме майно на їх не повинен нараховуватись, а відтак, оскаржуване рішення відповідача є протиправним.

Вказане правове обґрунтування відповідає Постанові Верховного суду від 31.01.2018 року у справі №822/2624/16 адміністративне провадження К/9901/1438/17.

Крім того суд зазначає, що предметом оскарження зокрема є податкові повідомлення видані 30 червня 2016 року Рівненською обєднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіксальної служби у Рівненській області про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 274,05 грн, 2014,57 грн, 3904,30 грн., 4988,32 грн., 12440,04 грн. Всього на суму 18632,96 грн.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2015 до Податкового кодексу України внесені зміни, зокрема статтю 266 викладено в новій редакції та запроваджено новий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначена норма розрізняє період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період, кожен з яких має самостійне правове значення та не може співпадати в часі.

Згідно з пунктом 2.1 статті 2 Податкового кодексу України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Жодних змін до вищезазначених положень Податкового кодексу України внесено не було, дія зазначених положень на 2015 рік законодавцем не зупинялась.

Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що місцеві ради мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Податок на нерухоме майно був встановлений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, отже, лише у 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку встановлення цього податку.

З огляду на неможливість збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом (у якому планується встановити місцевий податок) відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не міг бути застосований в 2015 році, оскільки плановим періодом для застосування цих податків є 2016 рік.

Наявність у Податковому кодексі норм, які регулюють правила справляння відповідного податку, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, оскільки Верховна Рада України відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Щодо застосування положень, передбачених підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України згідно якого у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю, то наведенні положення необхідно застосовувати з урахуванням норм Конституції України, які є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 57 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

При цьому статтею 64 Конституції України передбачено, що зазначене конституційне право громадянина не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

З огляду на зміст наведених правових норм у податкового органу не було підстав для визначення позивачу податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2015 рік згідно з податковим повідомленням, з приводжу правомірності якого виник спір.

Вказане правове обґрунтування відповідає Постанові Верховного суду від 31.07.2018 року у справі №816/1650/17 адміністративне провадження №К/9901/1361/17.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачі не довели правомірності свїх рішень, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, оспорювані рішення відповідача не відповідають критерію законності та обґрунтованості, відтак, адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Враховуючи положення ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Рівненської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 30 червня 2016р. №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 274,05 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Рівненської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 30 червня 2016р. №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 2014,57 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Рівненської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 30 червня 2016р. №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 3904,30 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Рівненської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 30 червня 2016р. №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 4988,32 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Рівненської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 30 червня 2016р. №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 12440,04 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 22 лютого 2018р. №27568-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, на суму 720 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 22 лютого 2018р. №27569-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, на суму 5292,80 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 22 лютого 2018р. №27571-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, на суму 32683,20 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 22 лютого 2018р. №27572-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, на суму 10257,60 грн.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 27 лютого 2018р. №36922-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, на суму 6566,40 грн.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 (35314, с.Зоря, вул.Гідропаркова, буд.11, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області ( м.Рівне, вул. Відінська, 12 ) судовий збір у розмірі 741,53 (сімсот сорок одна гривня п'ятдесят три копійки) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Махаринець Д.Є.