Справа № 804/497/18
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2018 року Справа № 804/497/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Врони О.В.
секретаря с/з ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпроважмаш» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначені податкові повідомлення-рішення, на думку позивача, є неправомірними та підлягають скасуванню, оскільки не ґрунтуються на законі та прийняті податковим органом без достатніх на те правових підстав.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, зазначених у відзиві на адміністративний позов, в обґрунтування якого стверджував, що за результатами перевірки позивача встановлено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з контрагентами. Зазначене свідчить, що ПАТ «Дніпроважмаш» в обліку підприємства оприбуткування та розрахунки по зазначених операціям відображено за первинними документами, до яких внесено недостовірні відомості за нереальними господарськими операціями. У звязку з цим позивачем занижено податок на прибуток, завищено суму відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, занижено суму податку на додану вартість. Відповідач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені податковим органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги адміністративного позову.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Копію наказу Офісу ВПП ДФС від 01.09.2017 № 1894 вручено 06.09.2017 року під розписку директору по економіці - головному бухгалтеру ПАТ «Дніпроважмаш».
Направлення на перевірку від 01.09.2017 №253/28-10-46-08, від 01.09.2017 №254/28-10-46-08, від 01.09.2017 №255/28-10-46-08 предявлено 07.09.2017 року директору по економіці - головному бухгалтеру ПАТ «Дніпроважмаш».
Перевірку проведено з відома голови правління - генерального директора та директора по економіці - головного бухгалтера з 07.09.2017 по 06.10.2017. Термін проведення перевірки продовжено з 28.09.2017 терміном 7 робочих днів згідно наказу Офісу ВПП ДФС від 21.09.2017 №2084.
Підстави та порядок проведення перевірки позивачем не оскаржуються.
За результатами перевірки складено Акт від 11 жовтня 2017 року № 126/28-10-46-08-00168076 (далі по тексту - Акт). Відповідно до акту перевіркою встановлено відсутність (не підтвердження) господарських операцій між ПАТ «ДНІПРОВАЖМАШ» та його контрагентами, у зв'язку з недоліками в оформленні первинних документів та/або недостатністю таких первинних документів, що фіксують господарську операцію; порушення контрагентами ПАТ «ДНІПРОВАЖМАШ» податкового та цивільного законодавства України; відсутність у контрагентів ПАТ «ДНІПРОВАЖМАШ» необхідного потенціалу для здійснення господарської діяльності (недостатність трудових ресурсів та відсутність основних фондів).
25 жовтня 2017 року на адресу ПАТ «ДНІПРОВАЖМАШ» надійшли податкові повідомлення-рішення Офісу ВПП ДФС від 20 жовтня 2017 року №№ НОМЕР_1, НОМЕР_4, НОМЕР_2.
Згідно з податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_4 від 20 жовтня 2017 року, встановлено порушення п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, п. 198.6 ст. 198 та п. 201.1, п. 201.2 ст. 201 Податкового кодексу України і зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість та застосовано штрафні санкції в розмірі 114 899 (сто чотирнадцять тисяч вісімсот дев'яносто дев'ять) грн. 00 коп.
Згідно з податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_4 від 20 жовтня 2017 року встановлено порушення п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, п. 198.6 ст. 198 та п. 201.1, п. 201.2 ст. 201 Податкового кодексу України та збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 985 404 (дев'ятсот вісімдесят п'ять тисяч чотириста чотири) грн. 00 коп., та застосовано штрафні санкції в розмірі 246 351 (двісті сорок шість тисяч триста п'ятдесят одна) грн. 00 коп., всього 1 231 755 (один мільйон двісті тридцять одна тисяча сімсот п'ятдесят п'ять) грн. 00 коп.
Сторонами не заперечується, що позивачем подано скаргу до Державної фіскальної служби на зазначені податкові повідомлення-рішення, за результатами розгляду якої податкові повідомлення-рішення залишено без змін.
Вважаючи податкові повідомлення-рішення неправомірними, позивач звернувся до суду з цим позовом з вимогою про їх скасування.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
До зазначених договорів укладені специфікації, виписано податкові накладні, видаткові накладні, платіжні доручення тощо. На підтвердження факту перевезення товару на склади позивача надано копії товарно-транспортних накладних. Відповідач не спростовує факт використання отриманої продукції в господарській діяльності позивача.
За висновками контролюючого органу не можливо підтвердити здійснення операцій з огляду на невірне оформлення первинних документів, які не мають юридичної сили у звязку з тим, що не підтверджують факт здійснення господарських операцій, а саме передачу (поставку) товару від вищезазначених контрагентів: не підтвердження транспортування, заїзду на завод, не надання сертифікатів якості (паспортів на придбану продукцію), що не дає можливості дослідити походження продукції, недостатністю трудових ресурсів, відсутність основних фондів. Також податковий орган посилається на наявні кримінальні провадження стосовно контрагентів позивача. Враховуючи зазначене, контролюючим органом зроблено висновки, що господарські операції позивача з зазначеними контрагентами не спрямовані на реальне настання наслідків та не підтверджені первинними документами, що призвело до заниження податку на прибуток та суми податку на додану вартість.
Суд розцінює такі доводи відповідача критично, та вважає їх спростованими наявними у справі доказами та первинними документами, що надавалися позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій та використання придбаних товарів у власній господарській діяльності.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Такі докази були надано позивачем як під час перевірки, так і суду під час розгляду справи.
Згідно з підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Таким чином, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.
Товарно-транспортна накладна підтверджує витрати з оплати транспортних послуг, а не з придбання товару. Тому, за наявності інших первинних документів, що підтверджують факт придбання товарів, відсутність товарно-транспортної накладної або недоліки в її оформленні, а так само недоліки в оформленні сертифікатах якості не впливають на право позивача на формування витрат згідно п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу України та податкового кредиту згідно ст. 198 Податкового кодексу України.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження ознак фіктивної діяльності контрагентів позивача, що дають підстави для звернення до суду про припинення юридичних осіб, в тому числі визнання реєстраційних документів недійсними, податковим органом не доведений факт недійсності установчих документів контрагентів через допущенні при їх створенні порушення, які не можна усунути, не надано доказів на підтвердження того, що контрагенти проводять діяльність, що суперечить установчим документам, або таку, що заборонена законом. Крім того, відсутні докази, що контрагенти не подають до податкового органу звітів та не виконують покладені на них обов'язки, чи того, що за підприємствами рахується заборгованість зі сплати податків (зборів), обов'язкових платежів.
Разом з тим, належним доказом фіктивності підприємництва є вирок суду у кримінальній справі, натомість податковим органом такого вироку надано не було.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що докази існування будь-яких з перелічених ч.2 ст.38 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» обставин для постановлення судового рішення про припинення юридичної особи не надано, відсутні належні та допустимі докази ознак фіктивності контрагентів позивача, тому підстави для визнання їх статутів недійсними з моменту реєстрації та припинення юридичної особи у відповідності до ст.55-1 Господарського кодексу України відсутні.
Крім того, чинним законодавством України не передбачено обов'язку платника податків, а також не надано йому права перевіряти достовірність даних, які вказуються контрагентом в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це саме стосується і перевірки платником податків намірів контрагентів щодо сплати ними державі податків.
Формування суб'єктом господарювання витрат та податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат. Факт відсутності суб'єкта господарювання за юридичною адресою також не є підставою вважати, що воно не веде господарської діяльності, а укладені з контрагентами угоди - є безтоварними.
З урахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що позивач правомірно, на підставі даних бухгалтерського обліку (первинних бухгалтерських документів), відобразив у даних податкового обліку операції із контрагентами та правомірно сформував витрати по вказаним вище господарським операціям у перевіряємому періоді.
Висновки відповідача стосовно допущення позивачем порушень вимог п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток, та п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6, п.201.1, п.201.2 ст.201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, спростовується наявними у справі доказами, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржених податкових повідомлень-рішень.
Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 18 травня 2018 року.

Суддя ОСОБА_5