Справа № 826/7831/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 жовтня 2018 року №826/7831/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у місті Києві, про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, (далі - позивач), до Головного управління ДФС у місті Києві, (далі - відповідач), в якому він просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1146-17 від 12.04.2017 р. щодо сплати ФОП ОСОБА_1 заборгованості з ЄСВ в сумі 41239,12 грн.;

- зобов'язати відповідача подати до Окружного адміністративного суду міста Києва у місячний строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувана вимога про сплату недоїмки є незаконною та такою, що винесена безпідставно.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити та скасувати оскаржувану вимогу.

Представники відповідача просили у задоволенні позову відмовити, оскільки контролюючим органом не було отримано відомостей про сплату позивачем боргу, а отже оскаржувана податкова вимога прийнята правомірно.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

В період з 21.07.2015 р. по 27.07.2015 р. Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1, за результатами якої складено акт від 03.08.2015 р. №4027/26-58-17-01-17- «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки суб'єкта господарювання - фізичної особи ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р.».

Серед іншого, перевіркою встановлено порушення пунктів 2.5.1, 2.5.2, 2.3.3, а саме не нарахування та не сплата до бюджету ЄСВ за ІІ півріччя 2014 року, чим порушено пп. 1 п. 2 ст. 6, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування №2464-VI від 08.07.2010 р. зі змінами та доповненнями. До сплати ЄСВ - 40573,98 грн.

На підставі акту перевірки від 03.08.2015 № 4027/26-58-17-01-17- відповідачем прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 21.08.2015 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 3 200 399, 25 грн., у тому числі за основним платежем - 2 560 319, 40 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 640 079, 85 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 21.08.2015 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем єдиний податок на підприємницьку діяльність з доходів фізичних осіб на загальну суму 39 093, 75 грн., у тому числі за основним платежем - 31 275, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 7 818, 75 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.08.2015 № Ф-26У, згідно якої станом на 03.08.2015 заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску становить 40 573, 98 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 21.08.2015 № , згідно якого до ФОП ОСОБА_2 застосовано штрафні санкції в розмірі 2 028, 70 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 21.08.2015 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 3 767 325,00 грн., у тому числі за основним платежем - 3 013 860,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 753 465 грн.

Також, в акті перевірки від 03.08.2015 № 4027/26-58-17-01-17- зазначено, що платнику податків фізичній особі-підприємцю за результатами перевірки анульовано свідоцтво платника єдиного податку та переведено на загальну систему оподаткування з 01.07.2014.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, не погоджуючись з рішеннями, винесеними на підставі акта перевірки від 03.08.2015 № 4027/26-58-17-01-17-, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся з відповідним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, рішенням якого від 08.04.2016 р. у справі №826/19606/15 позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2016 р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2016 р. скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

В подальшому ФОП ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, ухвалою якого від 16.08.2016 р. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 та рішення на даний час не прийнято.

10.05.2017 р. позивачем отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1146/17 від 12.04.2017 р., яку позивач вважає прийнятою щодо тієї ж суми заборгованості з ЄСВ, про яку йде мова у вимозі №Ф-26 від 21.08.2015 р.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1146/17 від 12.04.2017 р. протиправною та винесеною безпідставно, позивач вважає, що вона підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, визначаються Податковим кодексом України.

Відповідно до п.1.1 ст. 1 розділу І Податкового кодексу України, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

На відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску поширюється дія Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до пп. 1 п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Статтею 1 Закону регламентовано, що недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Так, перевіркою встановлено порушення пунктів 2.5.1, 2.5.2, 2.3.3, в саме не нарахування та не сплата до бюджету ЄСВ за ІІ півріччя 2014 року, чим порушено пп. 1 п. 2 ст. 6, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування №2464-VI від 08.07.2010 р. зі змінами та доповненнями. До сплати ЄСВ - 40573,98 грн.

Як стверджує позивач, сума заборгованості, яку вимагає сплатити відповідач, визначені на підставі вимоги про сплату недоїмки №Ф-1146-17 від 12.04.2017 р., вже була визначена як недоїмка вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-26У від 21.08.2015 р.

З долученої до матеріалів справи інтегрованої картки платника податків з ЄСВ за 2015 рік слідує, що 04.09.2015 р. позивачем було здійснено операцію на суму 40573,98 грн., в той же час за період 2015 року саме 04.09.2015 р. виникла недоїмка на суму 38883,42 грн., яка 30.09.2015 р. була сплачена із суми, внесеною операцією 04.09.2015 р., із залишком переплати на суму 2113,22.

Однак враховуючи дані обставини, твердження позивача стосовно того, що сума заборгованості, яку вимагає сплатити відповідач, визначені на підставі вимоги про сплату недоїмки №Ф-1146-17 від 12.04.2017 р., вже була визначена як недоїмка вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-26У від 21.08.2015 р., є безпідставними, оскільки з інтегрованої картки платника податків слідує, що сума боргу, відповідно до вимоги №Ф-26У від 21.08.2015 р., є внесеною 04.09.2015 р. та зарахованою 30.09.2015 р.

В той же час, сума, про яку йде мова у вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1146-17, в розмірі 41329,12 грн., мала місце станом на 17.03.2017 р. до 19.04.2015 р., тобто була актуальною на момент винесення оскаржуваної вимоги, та не є тим же боргом, визначеним вимогою №Ф-26У від 21.08.2015 р.

Згідно п. 4 ст. 25 Закону, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в

судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Також за правилами статті 59 Податкового кодексу України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

У 2017 році неоподаткований мінімум доходів громадян становив 800 грн.

Оскільки сума податкового боргу позивача становила менше 60 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, то вимога про стягнення боргу була контролюючим органом направлена у супереч вимогам ст. 59 ПК України.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Так, з податкової вимоги №Ф-1146-17 від 12.04.2017 р. слідує, що заборгованість станом на 31.03.2017 р. встановлена зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Отже, як встановлено в Інтегрованій картці платника податків з єдиного соціального внеску, станом на 12.04.2017 р. у позивача був наявний борг у сумі 41329,12 грн. При цьому позивачем не було повідомлено про наявність сплат, не зазначених в даному розрахунку, або про відсутність виникнення зобов'язань зі сплати внеску, зазначених в розрахунку.

З огляду на те, що позивачем не спростовано дані відповідача про суму заборгованості зі сплати єдиного внеску, яку існувала станом на 12.04.2017р., суд доходить висновку про те, що відповідачем вірно було визначено суму заборгованості позивача.

Відповідно до п. 1 розд. ІІ Інструкції, яка кореспондується із пп. 4 п. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно п. 1 ст. 7 Закону, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як встановлено п. 11 ст. 8 Закону, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Твердження позивача стосовно протиправності вимоги про стягнення боргу у зв'язку із донарахуванням зобов'язань та штрафів також є безпідставними, оскільки зобов'язання, яке виникло у позивача у 2015 року, як вбачається з інтегрованої картки платника податків, погашене, а сума боргу встановленого у вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1146-17, в розмірі 41329,12 грн., не має відношення до недовиплачених сум ЄСВ, визначених актом перевірки у 2015 році.

В силу вимог п. 60.1 ст. 60 ПК України, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо:

- сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення;

- контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу;

- контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі;

- рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі;

- рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов'язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

З аналізу викладених норм вбачається, що надіслана платникові податків податкова вимога на податковий борг, що не погашений, не втрачає своєї правової дії. При цьому чинним податковим законодавством України не передбачено необхідності повторного відправлення платнику податків податкової вимоги у разі збільшення податкового боргу.

Отже, якщо податковим органом направлено податкове повідомлення щодо раніше існуючого податкового боргу, а після цього сума податкового боргу збільшилася на суму новоствореного податкового боргу, у податкового органу не виникає обов'язку надсилати платникові податку податкову вимогу на суму збільшення.

Таким чином, розмір визначеної в оскаржуваній вимозі недоїмки позивача зі сплати єдиного внеску підтверджено наявними у матеріалах справи доказами.

Отже, виходячи із заявлених предмету та підстав позовних вимог, суд виходить з того, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована відповідачем правомірно, а тому скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як зазначено Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2012 року у справі N 21-1115во10, із аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ст. 17 КАС України вбачається суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені ним рішенням.

Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Під час розгляду справи судом не встановлено та позивачем не доведено порушення саме його прав та інтересів оскаржуваною вимогою.

Натомість, під час вирішення справи судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваної вимоги податковий орган діяв відповідно до норм Податкового кодексу України.

Суд при вирішенні даної справи також враховує правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що при винесенні вимоги про сплату боргу (недоїмки) відповідач діяв в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень, з огляду на що відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Стосовно вимог позивача щодо зобов'язання надати до суду звіт про виконання судового рішення у місячний строк, слід зазначити, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої загаданої процесуальної норми суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У зв'язку з тим, що судове рішення ухвалене на користь суб'єкта владних повноважень, необхідність зобов'язання у наданні до суду звіту про виконання судового рішення відсутня.

Згідно з ч.2 ст.139 КАС України, при задоволенні позову суб'єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб'єкта владних повноважень, пов'язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні адміністративного позову, відсутні правові підстави, передбачені статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України для стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6, адреса: 03141, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко