Справа № 426/8347/17
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

Київ

справа №426/8347/17

адміністративне провадження №К/9901/22865/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - управління ПФУ) на постанову Сватівського районного суду Луганської області від 10 липня 2017 року (суддя Скрипник С.М.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року (судді Василенко Л.А., Гайдар А.В., Ханова Р.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до управління ПФУ про визнання дій та рішень протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до суду з вимогами: визнати протиправними дії та рішення управління ПФУ про припинення виплати пенсії з 01 січня 2017 року; зобов'язати управління ПФУ поновити виплату пенсії з 01 січня 2017 року шляхом перерахування на особовий банківський рахунок згідно з наявними відомостями; зобов'язати відповідача вжити заходи із розблокування особистого банківського рахунку № 120-262545-30; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заборгованість з пенсії за період з січня 2017 року до моменту поновлення шляхом перерахування на особовий банківський рахунок згідно з наявними відомостями; рішення допустити до негайного виконання у межах суми платежів за один місяць та видати виконавчий лист.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою, перебуває на обліку в управлінні ПФУ та як внутрішньо переміщена особа з 01 липня 2014 року отримувала пенсію за віком.

Згідно з розпорядженням від 12 грудня 2016 року начальник управління ПФУ припинив виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2016 року у зв'язку із скасуванням дії довідки про взяття на облік її як внутрішньо переміщеної особи. Підставою цього став лист управління соціального захисту населення Сватівської районної державної адміністрації (далі - управління соцзахисту) від 02 грудня 2016 року № 02-03/2951-1. Зокрема, у цьому листі зазначалося, що відповідно до статті 12 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на підставі інформації про повернення до покинутого місця постійного проживання, що підтверджується листами Об'єднаного штабу Центрального управління Служби безпеки України в районі проведення антитерористичної операції (далі - АТО) від 14 жовтня 2016 року № 50/5403 та від 25 листопада 2016 року № 50/6140, управління соцзахисту скасувало дію 42-х довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, зокрема і ОСОБА_1, та внесло відомості про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.

Вважаючи права та законні інтереси порушеними, позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом.

Сватівський районний суд Луганської області постановою від 10 липня 2017 року позов задовольнив частково.

Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22 серпня 2017 року це рішення залишив без змін.

Ухвалюючи такі рішення, суди виходили із того, що позивачці було припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а розпорядження про припинення виплати пенсії до з'ясування певних обставин не є таким рішенням у розумінні частини першої статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1058-IV).

Апеляційний суд також зазначив, що в даному випадку наявність у позивачки статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена їй у зв'язку із трудовою діяльністю та потребує від пенсіонерки здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікації особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом ПФУ без прийняття відповідного рішення тощо. Тому в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивачки, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно з нормами діючого законодавства.

Управління ПФУ не погодилося із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і звернулося із касаційною скаргою про їх скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. У скарзі посилається на неправильне застосування судами матеріальних норм права. Зокрема, зазначає, що суди не врахували вимоги Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно з якими пенсія виплачується у разі фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи за місцем реєстрації, вказаним у довідці департаменту соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, також зазначає, що з моменту скасування довідки в управління ПФУ відсутні підстави для виплати пенсії. Зазначає, що з 31 грудня 2016 року виплату пенсії ОСОБА_1 за її заявою відновлено, тому фактично відсутній спір.

У відзиві на касаційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду перевірив зібрані у справі докази, на підставі яких були прийняті оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обговорив доводи касаційної скарги і дійшов висновку про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачці припинена не з підстав, передбачених Законом № 1058-IV, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на неправомірність таких дій відповідача.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено залежить від певних обставин, не може бути залежними від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантовано Конституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.

Доводи касаційної скарги відповідача з посиланням як на підставу припинення пенсійних виплат на постанови Кабінету Міністрів України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки Закон № 1058-IV має вищу юридичну силу.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постанові від 22 серпня 2018 року (справа № 243/5476/17).

За наведених обставин колегія суддів визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, тому касаційну скаргу управління ПФУ слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 341- 343, пунктом 1 частини першої статті 349, статтями 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,-

постановив:

Касаційну скаргу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області залишити без задоволення, а постанову Сватівського районного суду Луганської області від 10 липня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко