Справа № 2а-7242/11/2670
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 жовтня 2018 року №2а-7242/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Шрамко, Ю.Т., суддів Григоровича П.О., Костенко Д.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві до Державного агентства резерву України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління державного казначейства України в місті Києві, Міністерство фінансів України, Кабінет Міністрів України, концерн «Украгротехсервіс», Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі - позивач, контролюючий орган) з позовом до Державного агентства резерву України (далі - відповідач), треті особи - Головне управління державного казначейства України в місті Києві (далі - третя особа-1), Міністерство фінансів України (далі - третя особа-2), про стягнення заборгованості у розмірі 139 810 933,11 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2014 року адміністративний позов задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.04.2016 року касаційну скаргу Державного агентства резерву України задоволено, рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини вказаної ухвали ВАСУ, підставою для направлення даної справи на новий розгляд, стала відсутність належної правової оцінки природи договору щодо відшкодування заборгованості з повернення бюджетної позички відповідачем, виходячи з дійсного змісту правовідносин сторін, у тому числі обставинам, пов'язаним з передачею Держрезервом України відповідних повноважень зазначеним підприємствам, установам і організаціям щодо формування державного матеріального резерву; питання, пов'язані з необхідністю укладення договору відповідального зберігання підприємствами, установами і організаціями, зазначеними в частині 5 статті 4 Закону України «Про державний матеріальний резерв», безпосередньо з Держрезервом України. Також, не було досліджено чи приймалось Кабінетом Міністрів України таке рішення з приводу відпуску даного зерна з Державного резерву України.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою приписи частини першої підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в силу яких погашення простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2016 прийнято адміністративну справу №2а-7242/11/2670 до провадження суддею Кобилянським К.М. та призначено до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі угод про переуступку права вимоги Міністерство фінансів України стало кредитором відповідача по заборгованості, яка виникла в результаті поставки сільськогосподарської продукції до державного резерву у 1999-2000 роках за рахунок кредитів, залучених під гарантії Кабінету Міністрів України. Вимоги Міністерства фінансів України щодо погашення заборгованості відповідач не виконав, у зв'язку з чим на підставі пункту 4 статті 17 Бюджетного кодексу України позивач звернувся з даним позов про стягнення вказаної заборгованості. Крім того, за своєю правовою природою заборгованість Державного агентства резерву України не є власне податковою заборгованістю. Вважаючи свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

У своїх письмових поясненнях представник третьої особи-1 вказує, що Міністерство фінансів України правомірно та в межах закону отримало право вимоги виконання відповідачем зобов'язань щодо погашення заборгованості перед Державним бюджетом України. Крім того, відповідач не вчинив жодних дій, які б вказували на його намір погасити прострочену заборгованість перед Державним бюджетом України, зокрема отримання дозволу від Кабінету Міністрів України на погашення вказаної заборгованості шляхом оформлення простих векселів, а тому адміністративний позов є таким, що підлягає задоволенню.06.06.2016 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України (далі - третя особа-3), концерн «Украгротехсервіс» (далі - третя особа-4), Міністерство економічного розвитку та торгівлі України (далі - третя особа-5), яке задоволене у судовому засіданні.

Крім того, у судовому засіданні судом допущено заміну неналежного позивача на належного, а саме: Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві на Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві).

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ №2076 від 05.04.2017 року, адміністративну справу №2а-7242/11/2670 за позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві до Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості передано на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.05.2017 року прийнято до провадження адміністративну справу №2а-7242/11/2670 суддею Шрамко Ю.Т. та призначено до судового розгляду.

09.08.2017 року Державною казначейською службою України на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2017 року надано розрахунки заборгованості відповідача у частині пені у сумі 63 088 365,31 грн. станом на 01.07.2017.

У судовому засіданні 15.11.2011 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову повністю, зазначивши, що він не є позичальником іноземного кредиту та не отримував бюджетні позички чи кошти під державні гарантії, а тому у відповідача не має зобов'язань щодо повернення таких коштів.

Треті особи 1-5 у призначене судове засідання явку своїх представників не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується розпискою та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (Т.3, арк. 163, 168-170, 174-176).

Згідно з частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у редакції, яка діяла на час вчинення відповідної процесуальної дії, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті 128 КАС України, беручи до уваги, що прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 15.11.2017, суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Українською аграрною біржею (первісний кредитор) та Міністерством фінансів України (новий кредитор) укладено угоду №130-04/108 від 28.11.2003 року про уступку права вимоги, відповідно до умов якої первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги боргу в сумі вартості сільгосппродукції, поставленої до державного резерву у 1999-2000 роках сільськогосподарськими товаровиробниками та іншими суб'єктами господарювання, які отримали сільськогосподарську техніку американської фірми «Кейс Корпорейшн» за рахунок кредитів США, залучених під гарантії Кабінету Міністрів України та нового кредитора, і наданих первісному кредитору, належне первісному кредиторові, і стає кредитором Державного комітету з державного матеріального резерву (далі іменується - «Боржник» (відповідач) за обов'язками, які підтверджуються зведеними актами про передачу-приймання зерна до державного резерву згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.1998 року №2057. За цією угодою новий кредитор одержує замість первісного кредитора право вимоги від боржника сплати грошової суми в розмірі, визначеному в пунктом 2.1 цієї Угоди.

Відповідно до пункту 2.1 Угоди, уступка права вимоги, передбачена цією угодою, за зобов'язаннями боржника від первісного кредитора до нового кредитора визначена сторонами в сумі 24 746 678,37 грн., що становить вартість поставленої сільськогосподарської продукції до державного резерву згідно з пунктом 3 постанови Кабінету міністрів України від 23.12.1998 року №2057 загальним обсягом 70 812,915 тонн або 79 784,437 тонн в перерахунку на пшеницю м'яку 3-го класу.

Згідно з пунктом 4.1 Угоди, первісний кредитор підтверджує поставку сільськогосподарської продукції боржнику зведеними актами про передачу-приймання зерна до державного резерву, що підписані первісним кредитором та боржником (Т.3, арк. 32-34).

У матеріалах справи наявний реєстр від 28.11.2003 року зведених актів передачі-приймання сільськогосподарської продукції в рахунок погашення заборгованості за кредитами за цінами та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2003 року №735, який підписаний Українською аграрною біржею, Державним комітетом з державного матеріального резерву, погоджений Міністерством фінансів України та Міністерством аграрної політики України, відповідно до якого вартість поставленої продукції становить 24 746 678,37 грн. (Т.3, арк. 35-38).

Також, між Українським державним концерном по матеріально - технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу «Украгротехсервіс» (первісний кредитор) та Міністерством фінансів України (новий кредитор) укладено угоду №130-04/109 від 28.11.2003 року про уступку права вимоги, відповідно до умов якої первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги боргу в сумі вартості сільгосппродукції, поставленої до державного резерву у 1999-2000 роках сільськогосподарськими товаровиробниками та іншими суб'єктами господарювання, які отримали сільськогосподарську техніку американської фірми «Джон Дір» за рахунок кредитів США, залучених під гарантії Кабінету Міністрів України та нового кредитора, і наданих первісному кредитору, належне первісному кредиторові, і стає кредитором Державного комітету з державного матеріального резерву (далі іменується «Боржник» (відповідач) за обов'язками, які підтверджуються зведеними актами про передачу-приймання зерна до державного резерву згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1999 року №76. За цією угодою новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від Державного комітету з державного матеріального резерву сплати грошової суми в розмірі, визначеному в пункті 2.1 цієї Угоди.

Відповідно до пункту 2.1 Угоди, уступка права вимоги, передбачена цією угодою, за зобов'язаннями боржника від первісного кредитора до нового кредитора визначена сторонами в сумі 7 694 567,25 грн., що становить вартість поставленої сільськогосподарської продукції до державного резерву згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1999 року №76 загальним обсягом 16972,06 тонн або 2528,72 тонн в перерахунку на пшеницю м'яку 3-го класу.

Згідно з пунктом 4.1 Угоди, первісний кредитор підтверджує поставку сільськогосподарської продукції боржнику зведеними актами про передачу - приймання зерна до державного резерву, що підписані первісним кредитором та боржником (Т.3, арк. 27-29).

У матеріалах справи наявний реєстр №1 від 22.05.2003 року зведених актів передачі - приймання сільськогосподарської продукції в рахунок погашення заборгованості за кредитами за цінами та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2003 року №735, який підписаний Українським державним концерном «Украгротехсервіс», Державним комітетом з державного матеріального резерву. Міністерством фінансів України та Міністерством аграрної політики України поставлено продукцію на 7 694 567,25 грн. (Т.3, арк. 30-31).

Крім того, між Корпорацією «Українська універсальна агропромислова біржа «Украгропромбіржа» (первісний кредитор) та Міністерством фінансів України (новий кредитор) укладена угода №130-04/111 від 03.12.2003 року про уступку права вимоги, відповідно до умов якої первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги боргу в сумі вартості сільгосппродукції, поставленої до державного резерву у 1998-2000 роках сільськогосподарськими товаровиробниками та іншими суб'єктами господарювання, які отримали сільськогосподарську техніку американської фірми «Джон Дір» за рахунок кредитів США, залучених під гарантії Кабінету Міністрів України та нового кредитора, і наданих первісному кредитору (надалі іменуються «Кредити»), належне первісному кредиторові, і стає кредитором Державного комітету з державного матеріального резерву (далі іменується «Боржник» (відповідач) за обов'язками, які підтверджуються зведеними актами про передачу - приймання зерна до державного резерву, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.1998 року №2057. За цією угодою новий кредитор одержує замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в розмірі, визначеному в пункті 2.1 цієї Угоди.

Відповідно до пункту 2.1 Угоди, уступка права вимоги, передбачена цією угодою, за зобов'язаннями боржника від первісного кредитора до нового кредитора визначена сторонами в сумі 45 166 045,29 грн., що становить вартість поставленої сільськогосподарської продукції до державного резерву, згідно з пунктом 3 постанови Кабінету міністрів України від 23.12.1998 року №2057 загальним обсягом 145 790,584 тон або 150 565,934 тон в перерахунку на пшеницю м'яку 3-го класу.

Згідно пунктом 4.1 Угоди, первісний кредитор підтверджує поставку сільськогосподарської продукції боржнику зведеними актами про передачу-приймання зерна до державного резерву, що підписані первісним кредитором та боржником (Т.3, арк. 20-22).

Таким чином, на підставі вищевказаних вказаних угод до Міністерства фінансів України перейшло право вимоги у відповідача заборгованості на загальну суму 77 607 290,91 грн. (Т.3, арк. 90).

Відповідно до наданого розрахунку пені, нарахованої на прострочену заборгованість Державного агентства резерву України за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, за період з 28.11.2003 по 10.03.2011 (з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 року №174, станом на 01.07.2017 року сума пені складає 63 088 365,31 грн. (Т.3, арк. 111-155).

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, статтею 19 Конституції України, Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), Бюджетним кодексом України від 08.07.2010 року № 2456-VI (далі - БК України), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 ПК України (в редакції, чинній на час звернення із даним позовом до суду) закріплено право контролюючого органу звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Відповідно до частини 4 статті 17 Бюджетного кодексу України, у разі невиконання юридичними особами своїх зобов'язань щодо погашення та обслуговування наданих на умовах повернення кредитів, залучених державою або під державні гарантії, інших гарантованих державою зобов'язань та стягнення заборгованості перед Державним бюджетом України з наданих підприємствам і організаціям позичок, наданих за рахунок коштів, залучених державою або під державні гарантії, плати за користування цими позичками органи стягнення застосовують механізм стягнення цієї заборгованості у порядку, передбаченому законом для стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна боржників.

Частиною 9 статті 17 Бюджетного кодексу України (набрав чинності 01.01.2011 року) встановлено, що прострочена заборгованість суб'єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) стягується з такого суб'єкта господарювання органами доходів і зборів, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом України або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб'єкта господарювання.

Разом з тим, відповідно до приписів частини першої підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в силу яких погашення простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу.

Так, джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів (пункт 87.1 стаття 87 ПК України).

Відповідно до пунктів 88.1 та 88.2 статті 88 ПК України, з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг (пункт 89.3 стаття 89 ПК України).

Відтак, відповідно до Податкового кодексу України, при погашенні простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою необхідно враховувати порядок передбачений саме главою 9 розділу ІІ цього Кодексу. Тобто, процедура погашення заборгованості передбачає виникнення права податкової застави та прийняття контролюючим органом рішення про опис майна у податкову заставу.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не вчинялись дії передбачені главою 9 розділу ІІ Податкового кодексу України, а тому відсутні докази існування саме простроченої заборгованості у відповідача.

У той же час, в частині 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент звернення контролюючого органу до суду із даним позовом) чітко закріплено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Поряд з цим, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, (норма в початковій редакції) первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Аналіз вказаних вище норм дає підстави стверджувати, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості за бюджетною позичкою, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки тільки первинні документи, які підтверджують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції, є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

У той же час, матеріали справи не містять жодних первинних документів, які б підтверджували надання бюджетних позичок, їх перерахування відповідачу (або його структурному підрозділу) та їх отримання останнім.

Також, суд зазначає, що зазначені вище угоди про уступку права вимоги не приймаються судом як такі що підтверджують зобов'язання відповідача перед кредиторами, оскільки належним підтвердженням вказано факту є саме первинні договори укладені між Державним агентством резерву України та первинними кредиторами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні договори укладені саме відповідачем, яким би було передбачено його обов'язок з відшкодування заборгованості з повернення бюджетної позички.

Разом з тим, контролюючий орган вказує на те, що за своєю правовою природою заборгованість Державного агентства резерву України не є власне податковою заборгованістю, а тому інші докази щодо підстав формування відповідного боргу, обґрунтування суми заборгованості окрім тих, що наявні в матеріалах справи (подання: №697 від 01.03.11 р. про стягнення Державного комітету з державного матеріального резерву простроченої заборгованості перед Державним бюджетом у розмірі 77 607 290,91 грн. станом на 01.03.11 р. та №698 від 01.03.11 р. про стягнення з Державного комітету з державного матеріального резерву пені у розмірі 62 203 642,20 грн. станом на 01.03.11 р., всього -139 810 933,11 грн.) не можуть існувати.

Посилання податкового органу на те, що підставою для задоволення позову про стягнення заборгованості є подання органу казначейської служби суд відхиляє, оскільки, подання носять лише обліковий, інформативний характер щодо наявності суми простроченої заборгованості за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою перед державою, а тому не можуть бути використані судом як доказ, що підтверджує факт отримання фінансової допомоги та стан розрахунків з бюджетом.

Аналогічної правової позиції дійшли також Верховний Суд України у постанові від 27 жовтня 2015 року та Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 26 травня 2015 року, які прийняті судами у справі №826/12252/14.

Щодо дослідження питання про прийняття Кабінетом Міністрів України рішення з приводу відпуску зерна з Державного резерву України, суд зазначає, що встановлення даної обставини не має значення для належного з'ясування обставин справи, оскільки в даному випадку розглядається саме отримання на зберігання вказаного зерна відповідачем, а не його відпуск.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що не було доведено обставин, які б свідчили про можливість стягнення з відповідача спірної суми коштів у вигляді простроченої суми заборгованості перед бюджетом, а тому позовна вимога контролюючого органу про стягнення з Державного резерву України заборгованості у розмірі 139 810 933,11 грн. за угодами уступки права вимоги є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні адміністративного позову, відсутні правові підстави, передбачені статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, для стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (, місцезнаходження: 04107, м. Київ, вул. Багговутівська, 26) до Державного агентства резерву України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28), треті особи - Головне управління державного казначейства України в місті Києві (, місцезнаходження: 01004, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А), Міністерство фінансів України (, місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2), Кабінет Міністрів України (місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2), концерн «Украгротехсервіс» (, 01133, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16А), Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, про стягнення заборгованості (, місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2) - відмовити повністю.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді П.О. Григорович

Д.А. Костенко