Справа № 826/15879/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 жовтня 2018 року № 826/15879/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до про Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 07.04.2016 № 135-1305 про визначення податкового зобов'язання з земельного податку за 2016 рік в сумі 93662,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є платником єдиного податку, а нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 використовується у господарській діяльності, тому підстав для виникнення податкових зобов'язань не було і не має по цей час. Разом з тим, відповідач всупереч вимог чинного законодавства прийняв спірне рішення.

Ухвалами суду від 27.10.2016 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/15879/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

12.12.2016 представником відповідача Москальовою Г.С. подано до суду письмові заперечення проти позову, у яких остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що обов'язок зі сплати земельного податку виникає у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, відповідно спірне податкове повідомлення-рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

07.02.2017 представником позивача ОСОБА_3 подано до суду заяву, у якій останній просить суд розглянути справу без його участі.

Відповідно до ухвали суду від 22.11.2017 адміністративну справу № 826/15879/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено справу до судового розгляду у судове засідання на 26.12.2017.

У зв'язку з відсутністю доказів належного повідомлення позивача, судовий розгляд справи було відкладено на 01.03.2018.

Позивач у судове засідання 01.03.2018 не прибула, про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України, вважається повідомленою належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.03.2018 заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову. Також, подала суду заяву, у якій просила розглядати справу в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що сторонами подано заяви про розгляд справи без їх участі, суд на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1624, належить на праві власності ? частини нежилого приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 45) (загальна площа - 172,80 кв.м) (в літ. А), які знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

07.04.2016 Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення № 135-1305, яким визначено позивачу податкове зобов'язання з земельного податку за 2016 рік в сумі 93662,67 грн.

Не погодившись з рішенням контролюючого органу, позивач розпочала процедуру його адміністративного оскарження, проте, рішеннями Головного управління ДФС у м. Києві від 01.08.2016 № 4293/Б/26-15-10-02-16 та Державної фіскальної служби України від 31.08.2016 № 9143/Б/99-99-11-03-01-25 скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 07.04.2016 № 135-1305 - без змін.

Вважаючи, що у відповідача не було підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України встановлено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України закріплено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно з пунктом 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 статті 287 ПК України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 287.8 статті 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Приписами статті 120 Земельного кодексу України закріплено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у розумінні наведених положень чинного законодавства позивач як власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов'язана сплачувати до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

При цьому, суд не приймає доводи позивача, що як платник єдиного податку, остання звільнена від сплати земельного податку, з огляду на наступне.

Пунктом 269.2 статті 269 ПК України передбачено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Так, відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у 297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

При цьому, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що до основного виду підприємницької діяльності позивача належить надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що спростовує доводи останньої відносно використання у власній господарській діяльності земельної ділянки, оскільки об'єктом такої діяльності позивача є об'єкти нерухомості, а не земельна ділянка, на яких вони розташовані.

Дана правова позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.02.2018 у справі № 826/8675/17, від 12.06.2018 у справі № 826/18434/15, від 26.06.2018 у справі № 826/18899/16.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про правомірність визначення відповідачем суми податкового зобов'язання з земельного податку, позаяк позивач є власником нежилого приміщення та є користувачем земельної ділянки, на якій розташоване належне йому на праві власності приміщення, яке використовується у її власній господарській діяльності, на відміну від земельної ділянки, на якій воно розташоване.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, встановлені обставини та виходячі з меж та підстав заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (01021, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147- VIIІ).

Суддя В.П. Катющенко