Справа № 541/1821/18
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2018-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року м. ПолтаваСправа № 541/1821/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гіглави О.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про:

- визнання протиправною бездіяльності Миргородського ОУПФУ щодо не призначення, не нарахування і не виплати ОСОБА_1, 27.07.1957 народження (РНОКПП НОМЕР_1), пенсії за віком, а також щодо відмови в призначенні пенсії за її заявою;

- зобов'язання Миргородського ОУПФУ () призначити та виплачувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) пенсію за віком з 02.04.2018.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 02.04.2018 звернулась до Миргородського ОУПФУ із заявою та доданими до неї документами для призначення пенсії за віком, однак рішенням від 10.04.2018 №09 управління відмовило останній у призначенні такої пенсії у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Позивач вважає бездіяльність управління щодо не призначення їй пенсії за віком протиправною та такою, що суперечить чинному законодавству України, оскільки нею до заяви про призначення пенсії було додано нотаріально посвідчену копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон серія СD 093790, виданого 17.03.2015.

19.10.2018 відповідач надав відзив на позов, в якому вказує на недопущення ним протиправної бездіяльності щодо не призначення, не нарахування і не виплати пенсії ОСОБА_1 Зазначає, що до заяви про призначення пенсії позивач надала паспорт громадянина України для виїзду за кордон, згідно якого постійним місцем проживання останньої є Федеративна Республіка Німеччина, заявниця прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені 18.11.2005. Таким чином, управління відмовило громадянці ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у звязку з відсутністю документів, що посвідчують особу власника та підтверджують громадянство України.

Відповідно до приписів статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Cправи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до відмітки, зробленої в паспорті громадянина України для виїзду за кордон СD 093790, ОСОБА_1 постійно проживає в Федеративній Республіці Німеччина.

За змістом довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 30.03.2018 №03-01/3223, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, дійсно була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3, з 1998 року по 31.03.2006.

02.04.2018 ОСОБА_1 звернулася до Миргородського ОУПФУ із заявою про призначення пенсії за віком, при цьому, у заяві остання зазначила, що пенсія на іншій підставі, державна допомога, виплата на дитину, страхові виплати їй не призначалися, утриманці відсутні, особа не працює.

До заяви позивач додала: картку платника податків б/н; трудову книжку від 13.01.1975; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання №КТ 546886; довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 №16; заяву про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк) б/н; свідоцтво про народження дитини; свідоцтво про укладення та розірвання шлюбу; паспорт громадянина України для виїзду за кордон СD 093790 від 17.03.2015.

За змістом розписки-повідомлення заява та документи громадянки ОСОБА_1 прийняті та зареєстровані 02.04.2018 за №548.

10.04.2018 рішенням Миргородського ОУПФУ №09 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

У рішенні зазначено, що відповідно до пункту 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації та вік).

Управління проаналізувавши надані ОСОБА_1 документи встановило, що до заяви на призначення пенсії останньою надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії СD 093790 від 17.03.2015, де її постійне місце проживання зареєстроване у Федеративній Республіці Німеччина, вона прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені 18.11.2005. Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради №03-01/3223 гр. ОСОБА_1 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4, з 1998 року по 31.03.2006.

Посилаючись на Положення про паспорт громадянина України, затверджене постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, статтю 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", управління вирішило відмовити гр. ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у звязку з відсутністю документів, що посвідчують особу власника та підтверджують громадянство України.

Не погодившись із зазначеним, позивач звернулась до суду з даним позовом про визнання протиправною бездіяльності Миргородського ОУПФУ щодо не призначення, не нарахування і не виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, а також щодо відмови в призначенні пенсії за її заявою, та зобов'язання Миргородського ОУПФУ призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 02.04.2018.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог позивача, суд виходить з наступного.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 25 Конституції України визначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пунктах 52-54 вказаного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу в поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно частини 5 статті 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 за №22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Зазначеним Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації) (п.1.1 Порядку№22-1).

У пункті 2.9 Порядку №22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

В рішенні про відмову в призначенні пенсії від 10.04.2018 №09 Миргородське ОУПФУ посилається на те, що позивачем до заяви на призначення пенсії надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії СD 093790 від 17.03.2015, де постійне місце проживання останньої зареєстроване у Федеративній Республіці Німеччина, вона прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені 18.11.2005, як наслідок, в призначенні заявниці пенсії за віком управління вважає за доцільне відмовити, з огляду на відсутність документів, що посвідчують особу власника та підтверджують громадянство України.

Однак, у Порядку №22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред'являти заявнику, коли він звертається із заявою про призначення пенсії, чи то може бути внутрішній паспорт громадянина України чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. В паспорті, який було пред'явлено управлінню, зазначено дату народження позивача, що підтверджує вік останньої, а також в ньому міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку Генерального консульства України в Мюнхені, що, на думку суду, повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку №22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання, та зокрема щодо громадянства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач безпідставно та необґрунтовано рішенням від 10.04.2018 №09 відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком з посиланням на відсутність у доданих до заяви матеріалах документів, що посвідчують особу власника та підтверджують громадянство України.

В спірному випадку позивачем заявлено вимогу про визнання протиправною бездіяльності Миргородського ОУПФУ щодо не призначення, не нарахування і не виплати їй пенсії за віком, а також щодо відмови в призначенні пенсії за її заявою, при цьому, будь якої бездіяльності управління, на переконання суду, не допускало, натомість, безпідставно прийняло рішення від 10.04.2018 №09 про відмову у призначенні пенсії.

Таким чином, суд вважає за необхідне згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності та задля ефективного відновлення прав позивача визнати протиправним та скасувати рішення Миргородського ОУПФУ від 10.04.2018 №09 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов'язання Миргородського ОУПФУ призначити та виплачувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за віком з 02.04.2018, то суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Питання призначення пенсії за віком відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого в судовому порядку визнається протиправним та скасовується, приймати замість нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

Разом з тим, оскільки в ході розгляду справи суд дійшов висновку про протиправність та необхідність скасування рішення Миргородського ОУПФУ від 10.04.2018 №09, суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог про зобовязання призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком та зобовязати управління повторно розглянути заяву останньої від 02.04.2018 про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням висновків суду.

Таким чином, позовні вимог ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: вул. Германенштрассе, 2, м. Тюркенфельд, Федеративна Республіка Німеччина, адреса тимчасового проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, 37600, рнокпп НОМЕР_1) до Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Гоголя, 107, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 10 квітня 2018 року №09 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Миргородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1) від 02 квітня 2018 року про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її отримання шляхом подання апеляційної скарги у відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017.

Суддя ОСОБА_2