Справа № 826/4140/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 жовтня 2018 року № 826/4140/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Туркменістану ОСОБА_2

до Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Туркменістану ОСОБА_2 із позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач 1), Державної прикордонної служби України (далі - відповідач 2), в якому просив суд (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог): визнати протиправним та скасувати рішення Служби безпеки України про заборону громадянину Туркменістану ОСОБА_2 в'їзду в Україну; визнати протиправним та скасувати доручення, видане Службою безпеки України відносно заборони в'їзду громадянину Туркменістану ОСОБА_2 в Україну.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2017 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

10.05.2018 суд ухвалив відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.10.2016 старшим лейтенантом Мацюком Р.О. прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину Туркменістану ОСОБА_1, підставою для відмови стало доручення Служби безпеки України про заборону в'їзду в Україну. На думку позивача, спірне рішення суперечить вимогам Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки рішення прийняте без жодного обґрунтування щодо застосування до позивача вищевказаного заходу. Крім того, позивач на території України до кримінальної відповідальності не притягався, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, а тому не несе громадянам України потенційної небезпеки.

Відповідач-1 проти позову заперечив, посилаючись на те, що рішення прийняте в межах та на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Крім того, на підставі отриманих даних про ОСОБА_2 було встановлено, що в останнього крім громадянства Туркменістану є громадянство Російської Федерації, який позивач приховує. Також, встановлено, що позивач приймає активну участь у міжнародній торгівлі озброєнням та військовою технікою, а також технологіями по їх створенню, ремонту та модернізації. У грудні 2015 року ОСОБА_2 направив Міністерству оборони Іраку, як країні з якою Україна перебуває у договірних відносинах, документи, укладені державною компанією «Укрспецекспорт» з грифом «Для службового користування», які дискредитували ДК «Укрспецекспорт» перед офіційними структурами Іраку. Вказані дії були кваліфіковані, як дії іноземця, що суперечать інтересам національної безпеки України, а відтак слугували підставою для прийняття спірного рішення.

Відповідач-2 у письмових запереченнях проти позову зазначив, що діяв відповідно до вимог Закону України «Про прикордонний пункт», Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему прикордонного контролю «Гарт-1» та Порядку дій уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України та контрольних пунктах в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї осіб, стосовно яких надано доручення, та порядку взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими державними органами, які надали доручення, що затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.06.2017 № 535. Так, під час здійснення прикордонного контролю відносно позивача в оперативних базах системи «Гарт-1» було виявлено збіг інформації про особу, яка перетинає державний кордон з індексом «Д» (Заборона в'їзду в Україну). У зв'язку з чим на підставі ст. 14 Закону України «Про прикордонний пункт» позивачу було правомірно відмовлено в перетині державного кордону України.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що в постанові про заборону в'їзду, відповідач-1 протиправно не вказав із посиланням на конкретну статтю Кримінального кодексу України вид сусупільно небезпечного діяння, яке вчинив позивач. Крім того, зазначені відповідачем-1 в постанові підстави для заборону в'їзду не підпадають під жодну норму Кримінального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.10.2016 громадянин Туркменістану ОСОБА_2 прибув до пропускного пункту через державний кордон ППр «Бориспіль». При проходженні прикордонного контролю, позивач пред'явив паспортний документ серії НОМЕР_1

При проведенні прикордонного контролю відносно іноземця - громадянина Туркменістану ОСОБА_2, старшим лейтенантом Мацюком Р.О. було прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону, яке вручено позивачу.

В рішенні про відмову в перетині державного кордону зазначено, що причиною відмови є доручення уповноваженого державного органу України про заборону в'їзду в Україну ОСОБА_2.

Підставою для прийняття постанови про заборону в'їзду в Україну від 12.09.2016 стало те, що вказаний іноземець намагається приймати активну участь у міжнародній торгівлі озброєнням та військовою технікою, а також технологіями по їх створенню, ремонту, модернізації, у зв'язку з чим, ці дії направлені на штучне створення умов необхідності співпраці вітчизняних підприємств з ним у просуванні продукції на світові ринки озброєння та військової техніки, з метою отримання фінансового винагородження. Вказане здійснюється, шляхом поширення дискредитаційної інформації та конфіденційних матеріалів, які іноземець отримав, перебуваючи в Україні та взяв на себе зобов'язання їх не розголошувати, а також спробою зірвати реалізацію діючих та укладення нових зовнішньоекономічних контрактів. Вказана діяльність суперечить інтересам України, у зв'язку з чим йому заборонено в'їзд на території України терміном на три роки.

Не погоджуючись із вказаною відмовою та діями відповідачів, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Розглядаючи адміністративний спір по суті, суд встановив наступне.

Дані правовідносини регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон №3773-VI), який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Статтею 1 Закону №3773-VI визначено, що іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Частиною третьою статті 3 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для заборони в'їзду іноземців в Україну визначені статтею 13 Закону №3773-VI. В'їзд в Україну іноземцю не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку (пункт перший частини першої статті 13) та якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні (пункт п'ятий частини першої статті 13).

Аналогічні підстави для заборони в'їзду на територію України іноземцю викладені і у Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом адміністрації Державної прикордонної служби України №946 від 5 грудня 2011 року (далі - Інструкція №946).

Частиною третьою статті 13 Закону №3773-VI визначено, що рішення про заборону в'їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону

Статтею 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-ХІІ (далі - Закон № 2229-ХІІ) встановлено, що Служба безпеки України - це державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно зі статтею 2 Закону № 2229-ХІІ на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 24 Закону № 2229-ХІІ Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов'язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в'їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Як вбачається з матеріалів справи, Службою безпеки України прийнято постанову від 12.09.2016, якою заборонено громадянину Туркменістану ОСОБА_2 в'їзд на три роки на підставі пояснень громадянина України, директора департаменту №4 ДК «Укрспецекспорт» Гончарова Ігора Вікторовича.

Із вказаних пояснень, наданих Гончаровим І.В. майору Кушнарьову І.В. вбачається, що між ДК «Укрспецекспорт» та Міністерству оборони Іраку було укладено зовнішньоекономічний контракт, у виконанні якого частково приймав участь громадянин Туркменістану ОСОБА_2. Згодом, від Міністерства оборони Іраку стало відомо, що громадянин Туркменістану ОСОБА_2 передав їм документи з грифом «Для службового користування» та проінформував про неналежне виконання ДК «Укрспецекспорт» взятих на себе зобов'язань. Вказані діяння могли призвести до зупинення зовнішньоекономічного контракту, якби ДК «Укрспецекспорт» не спростувало вказану інформацію, що підтверджується наданими копіями листування між ДК «Укрспецекспорт» та Міністерством оборони Іраку.

Крім того, в даних поясненнях було зазначено, що ОСОБА_2 висловлював погрози, що зробить все можливе, щоб українська сторона не змогла реалізувати даний контракт, а тому дії ОСОБА_2 можуть дискредитувати ДК «Укрспецекспорт» на ринку озброєнь.

Порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначає Інструкція про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Служби безпеки України від 1 червня 2009 року № 344 9далі - Інструкція).

Пунктом 2 Інструкції встановлено, що рішення про заборону в'їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в'їзду) приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

Згідно з пунктом 3 Інструкції, у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в'їзду функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом готується довідка.

У довідці зазначаються: 1) дані про особу, якій передбачається заборонити в'їзд в Україну: прізвище, ім'я, друге ім'я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон; 2) обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в'їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України); 3) в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці; 4) пропонований строк заборони в'їзду в Україну особі (від шести місяців до п'яти років); 5) відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в'їзду в Україну особі, зокрема: обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; наявність родинних зв'язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов'язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.

Відповідно до пункту 4 Інструкції довідка, підготовлена регіональним органом, направляється на погодження функціональному підрозділу Центрального управління по лінії роботи.

Начальник функціонального підрозділу Центрального управління зобов'язаний не пізніше десятиденного строку погодити довідку та повернути її регіональному органу, а якщо правових підстав для прийняття рішення про заборону недостатньо - повернути довідку без погодження з відповідним письмовим обґрунтуванням. Вимога щодо строку погодження довідки не поширюється на випадок, передбачений пунктом 5 цієї Інструкції.

Пунктом 6 Інструкції встановлено, що на підставі відомостей, викладених у довідці, у функціональному підрозділі Центрального управління, регіональному органі готується постанова про заборону в'їзду в Україну (додаток до Інструкції).

Викладення інформації з обмеженим доступом у постанові не допускається.

Відповідно до пункту 7 Інструкції, постанова складається у двох примірниках, які підписуються оперативним співробітником, та погоджуються: у Центральному управлінні - начальником функціонального підрозділу або його заступником; у регіональному органі - начальником органу або його заступником.

Примірники постанови затверджуються Головою СБ України або його першим заступником чи заступником відповідно до розподілу функціональних обов'язків.

При цьому, згідно роз'яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладених у п. 18 Постанови № 1 від 25.06.09 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами та доповненнями) при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Отже, змістовний правовий аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону) не зобов'язані вказувати у постанові норму порушеного законодавства, оскільки останні наділені виключною компетенцією щодо оцінки наявності в діях відповідних суб'єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, а тому посилання позивача на відсутність в постанові порушеної норми Кримінального кодексу України не береться судом до уваги, як порушення Службою безпеки України вимог законодавства в цій частині.

Крім того, у спірній постанові міститься посилання на те, що діяльність ОСОБА_2 суперечить інтересам забезпечення безпеки України, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основи національної безпеки України" від 19.06. 2003 № 964-IV (чинного, на час винесення постанови, далі - Закон № 964-IV) загрозою національної безпеки є наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Згідно частини першої статті 5 Закону № 964-IV основними принципами забезпечення національної безпеки є: пріоритет прав і свобод людини і громадянина; верховенство права; пріоритет договірних (мирних) засобів у розв'язанні конфліктів; своєчасність і адекватність заходів захисту національних інтересів реальним і потенційним загрозам; чітке розмежування повноважень та взаємодія органів державної влади у забезпеченні національної безпеки; демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією держави та іншими структурами в системі національної безпеки; використання в інтересах України міждержавних систем та механізмів міжнародної колективної безпеки.

Загрози національним інтересам і національній безпеці України визначені у статті 7 Закону № 964-IV, відповідно до якої на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є розголошення інформації, яка становить державну таємницю, або іншої інформації з обмеженим доступом, спрямованої на задоволення потреб і забезпечення захисту національних інтересів суспільства і держави.

Абзацом сьомим статті 9 Закону № 964-IV передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України в межах своїх повноважень забезпечують виконання передбачених Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України завдань, здійснюють реалізацію концепцій, програм у сфері національної безпеки, підтримують у стані готовності до застосування сили та засоби забезпечення національної безпеки.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірне рішення Служби безпеки України про заборону в'їзду прийнято в межах та на підставі Закону, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування доручення Служби безпеки України про заборону в'їзду громадянину Туркменістану ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Механізм надання Держприкордонслужбі та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС щодо осіб, які перетинають державний кордон регулюється "Порядком надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280 (далі - Порядок №280) .

Так, згідно пунктів 3,4, 5 Порядку №280 доручення Держприкордонслужбі надаються уповноваженими державними органами відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, визначених законом. Доручення надсилаються на адресу органу Держприкордонслужби, визначеного Адміністрацією Держприкордонслужби (далі - орган Держприкордонслужби). Уповноважені державні органи можуть надавати доручення щодо: заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом.

Згідно пункту 6 Порядку №280 Доручення оформляються на бланку за формою згідно з додатком за підписом: Голови СБУ або його заступників, начальників функціональних підрозділів Центрального управління СБУ, що провадять оперативно-розшукову та контррозвідувальну діяльність, регіональних органів та органів військової контррозвідки, а також їх заступників.

З вищевказаного вбачається, що доручення є наслідком рішення про заборону в'їзду в Україну, а враховуючи те, що суд визнав рішення про заборону в'їзду таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення Державної прикордонної служби України від 29.10.2016, то суд зазначає слідуюче.

Спірне доручення, що складене Службою безпеки України надійшло на адресу Державної прикордонної служби України, про що свідчить наявність зазначеної інформації в оперативних базах системи «Гарт-1».

Тобто, вищевказаними дорученнями було фактично уповноважено працівників Державної прикордонної служби України виконати алгоритм дій у разі виявлення збігу інформації про особу, яка перетинає державний кордон або в'їжджає на тимчасово окуповану територію України чи виїжджає з неї, з інформацією, що зберігається в оперативних базах даних системи «Гарт-1», які передбачені Порядком дій уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України та контрольних пунктах в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї осіб, стосовно яких надано доручення, та порядку взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими державними органами, які надали доручення, що затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.06.2017 № 535.

Таким чином, інспектором прикордонної служби, що здійснює перевірку паспортних документів при проведенні прикордонного контролю громадянина Туркменістану ОСОБА_2 було виявлено збіг інформації про особу, яка перетинає державний кордон.

У зв'язку з викладеним, посадовою особою Державної прикордонної служби України були вчинені наступні дії: повідомлення старшому зміни прикордонних нарядів або старшому прикордонних нарядів у пункті пропуску (далі - старший прикордонних нарядів) про виявлення особи, якій заборонено в'їзд в Україну; передано старшому прикордонних нарядів паспортний документ особи та не пропускає її через державний кордон або через межу тимчасово окупованої території України; старший прикордонних нарядів: повторно перевіряє наявність в оперативній базі даних системи «Гарт-1» інформації про заборону в'їзду в Україну виявленій особі; невідкладно, але не пізніше п'яти хвилин з моменту виконання доручення, інформує про це чергового Головного центру; відмовляє такій особі у перетинанні державного кордону або у виїзді з тимчасово окупованої території України, про що виносить рішення про відмову в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному статтею 14 Закону України «Про прикордонний контроль», або рішення про відмову особі у в'їзді на тимчасово окуповану територію України або виїзді з неї, форму якого наведено в додатку 4 до Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367 (зі змінами).

Отже, старшим зміни прикордонних нарядів, старшим лейтенантом Мацюком Р.О. було винесено рішення про відмову у перетинанні державного кордону України іноземцю або особи без громадянства.

Згідно пункту 8 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року №661-IV визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в'їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних органів.

Пунктом 3 частини 5 «Про прикордонний контроль» статті 2 Закону України від 05 листопада 2009 року № 1710-VI закріплено, що прикордонний контроль забезпечується шляхом: створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в'їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних.

Оскільки наявність в базі даних системи «Гарт-1» доручення уповноваженого державного органу з індексом «Д» є обов'язковою підставою для відмови у перетинанні особою державного кордону України, суд приходить до висновку, що відповідачем-2 правомірно відмовлено позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги громадянина Туркменістану ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

У зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, то судові витрати відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог громадянину Туркменістану ОСОБА_2 (Туркменістан, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур