Справа № 826/20307/14
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 жовтня 2018 року

Київ

справа №826/20307/14

адміністративне провадження №К/9901/5142/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого: Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_1, яка діє через представника - ОСОБА_2, на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2015 року (суддя Аблов Є.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року (судді Файдюк В.В., Мєзєнцев Є.І., Чаку Є.В.) у справі за її позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), третя особа - уповноважена особа Фонду на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончаров Сергій Іванович (далі - Уповноважена особа Фонду, Банк відповідно), про визнання неправомірними дій,

встановив:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати дії Фонду щодо віднесення правочинів, як-от договору банківського рахунку від 25 червня 2014 року № PRIV_KIEV. 1133/1 (далі - Договір банківського рахунку), операцій із внесення і перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 у Банку до нікчемних - протиправними;

- зобов'язати Фонд включити ОСОБА_1 до загального Реєстру вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду;

- зобов'язати Фонд здійснити визначені статтями 26-28 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VІ) дії щодо відшкодування ОСОБА_1 коштів за Договором банківського рахунку.

Вимоги обґрунтувала тим, що відповідач Договір банківського рахунку та операції по ньому відніс до нікчемних правочинів з підстав, які не визначені частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VІ. Такі дії відповідача є неправомірними і такими, що виходять за межі вимог, встановлених чинним законодавством.

Суди встановили, що Правління Національного банку України (далі - НБУ) постановою від 14 серпня 2014 року № 491 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» до категорії неплатоспроможних» віднесло Банк до категорії неплатоспроможних.

На підставі цієї постанови Правління НБУ виконавча дирекція Фонду 14 серпня 2014 року ухвалила рішення № 69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «УФС», згідно з яким з 15 серпня 2014 року запровадила тимчасову адміністрацію та призначила уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію у Банк провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Гончарова Сергія Івановича.

Правління НБУ постановою від 10 листопада 2014 року № 717, відкликало банківську ліцензію Банку.

13 листопада 2014 року Виконавча дирекція Фонду ухвалила рішення від № 119 про початок процедуру ліквідації Банку, призначила уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку Гончарова С.І. строком на 1 рік з 13 листопада 2014 року по 12 грудня 2015 року.

Тимчасову адміністрацію у Банку призначено на три місяці з 15 серпня по 15 листопада 2014 року.

25 червня 2014 року Банк та ОСОБА_1 уклали Договір банківського рахунку, відповідно до предмету якого Банк на підставі чинного законодавства України та нормативних актів НБУ відкриває Клієнту ОСОБА_1 поточний рахунок НОМЕР_1 в національній валюті, і здійснює розрахунково-касове обслуговування.

Згідно з довідкою від 23 січня 2015 року про рух коштів на рахунках клієнтів Банку 25 червня 2014 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 була зарахована сума 185 000 грн на підставі договору про поворотну фінансову допомогу.

25 червня 2014 року позивачка подала до Банку платіжне доручення № 1 про перерахування з її поточного рахунку № НОМЕР_1 на поточний рахунок № НОМЕР_2 у банку АТ «Укрексімбанк» коштів в розмірі 185 000 грн.

05 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Банку з листом про невиконання платіжного доручення від 25 червня 2014 року та з вимогою повернути сплачену комісію за невиконану операцію і забезпечити видачу коштів в розмірі 185 000 грн.

Уповноважена особа Фонду листом від 05 грудня 2014 року № 001/569 повідомила позивачку про те, що правочини, серед яких й Договір банківського рахунку, операції з внесення та перерахування грошових коштів на рахунок, відкритий на виконання вказаного договору, є нікчемними відповідно до вимог статті 38 Закону № 4452-VІ та статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Уповноважена особа Фонду наказом від 19 листопада 2014 року № 6-1 внесла зміни до свого наказу від 18 листопада 2014 року і виклала преамбулу в такій редакції: «Керуючись пунктом 6 частини другої статті 37, частинами другою та третьою статті 38 Закону № 4452-VІ та висновками комісії з визнання нікчемними правочинів (договорів) банківських вкладів (депозитів), зважаючи на необхідність звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку та інших осіб стосовно ПАТ «КБ «УФС», враховуючи рішення виконавчої дирекції Фонду (виписка з протоколу засідання виконавчої дирекції № 237/14 від 18.11.14.)».

За протоколом засідання комісії щодо визнання нікчемними вкладів від 10 листопада 2014 року ухвалено визначити нікчемними правочини, згідно з Додатком № 1, зокрема правочин, який уклали Банк та ОСОБА_1 25 червня 2014 року № PRIV_KIEV.1133/1, та операції з внесення та перерахування грошових коштів на рахунок № 1133.

Із виписки протоколу засідання виконавчої дирекції від 18 листопада 2014 року № 237/14 вбачається, що було ухвалено рішення про тимчасове обмеження (заблокування) виплати за деякими записам у базі даних про вкладників Банку, що були внесені у період з 01 по 16 липня 2014 року (серед них й позивачці) з метою недопущення можливого протиправного відшкодування виплат за зазначеними записам за рахунок коштів Фонду.

Позивачка не погодилася з діями відповідача про віднесення Договору банківського рахунку та операцій по ньому до нікчемних правочинів і звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 24 березня 2015 року у задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 19 травня 2015 року постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Суди попередніх інстанцій, коли ухвалювали такі рішення, виходили з того, що позивачка не вносила на рахунки в Банку реальних коштів, про що було відомо працівникам банку, тому укладання Договору банківського рахунку та проведення фінансових операцій із зарахування коштів на рахунок, відкритий на ім'я позивачки, здійснений з метою створення обов'язку Фонду щодо відшкодування грошових коштів, яке Фонд здійснюватиме за рахунок державних коштів. З цього підсумували, що такі правочини спрямовані на заволодіння державними коштами, а відповідно порушують публічний порядок.

Послалися також на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки в частині визнання дій Фонду щодо віднесення Договору банківського рахунку, операцій з внесення та перерахування грошових коштів на рахунку № НОМЕР_1 у Банку до нікчемних протиправними, оскільки на Уповноважену особу Фонду покладений обов'язок під час дії тимчасової адміністрації проводити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VІ.

Водночас зазначили, що вимоги щодо зобов'язання вчинити певні дії є передчасними, позаяк Фонд формує Загальний реєстр вкладників на підставі Переліку або додаткової інформації, який створює Уповноважена особа Фонду. У даному випадку Фонд не отримував ні Переліку вкладників з відомостями про позивачку, ні додаткової інформації про позивачку, як вкладника, на кошти якого поширюються гарантії Фонду, а через це немає підстав для висновку про порушення Фондом прав позивачки, а з цього боку й підстав для задоволення позову в цій частині.

ОСОБА_1 не погодилася із рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій і подала касаційну скаргу з вимогами про їх скасування та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вважає, що суди не дослідили повно, всебічно та об'єктивно докази у справі і хибно оцінили фактичні обставини справи. Наголошує, що Уповноважена особа Фонду перевищила свої повноваження, коли визнала Договір банківського рахунку та проведення фінансових операції нікчемними, оскільки для цього не було ніяких підстав, передбачених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VІ. Зазначає, що Уповноважена особа Фонду є працівником Фонду, тому саме Фонд порушив вимоги чинного законодавства і має нести відповідальність за те, що не ввела її до Реєстру вкладників.

Жоден із учасників справи не прибув у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. Неприбуття учасників справи у судове засідання відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) уможливлює розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Верховний Суд переглянув судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з'ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.

Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 826/1476/15) виснував, що перелік передбачених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, є виключним. Положення статті 228 ЦК не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання про віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38 Закону № 4452-VI.

У цьому рішенні суд зазначив також, що поняття «подрібнення вкладів», «розбивка вкладів», вжиті у судових рішеннях, не є правовими. Фактично під «подрібненням» чи «розбивкою» розуміється перерахування коштів з рахунку однієї фізичної особи на рахунок іншої.

Якщо внаслідок проведених операцій Фонду, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державною виплат), то стаття 38 Закону 4452-VI не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статті 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивачки будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

Згідно з положеннями статей 37, 38 Закону № 4452-VI Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто мають право здійснити перевірку таких правочинів стосовно їх нікчемності, прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторони правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

При цьому при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписала уповноважена особа Фонду як особа, що здійснює повноваження органу управління банку. Тому факт того, що наказ уповноваженої особи Фонду не був оскаржений позивачем і є чинним, жодним чином не впливає на нікчемність правочину.

Цей висновок Верховного Суду щодо застосування норм права, ухвалений за результатами розгляду справи, фактичні обставини якої є певним чином подібними до фактичних обставин, встановлених у справі, що розглядається, - спір у справі, що розглядається, також стосується правомірності дій Фонду щодо відмови включити позивачку до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, тому колегія суддів у вимірі фактичних обставин цієї справи вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій при її розгляді не в повній мірі з'ясували всі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Розв'язуючи спір про визнання протиправними дій чи рішень Фонду про відмову включити позивачку до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, адміністративні суди з повинні перевірити обґрунтованість і законність такої відмови.

З огляду на вимоги статті 71 КАС, суди повинні пам'ятати, що обов'язок доведення відповідних обставин покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. Отже, вони мають досліджувати доводи Фонду чи його уповноваженої особи про наявність обставин, що свідчать про нікчемність правочинів та чинники, які підтверджують їх нікчемність, та, як наслідок, унеможливлюють включення особи до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

У цій справі суди встановили, що підставою для віднесення правочинів, вчинених позивачкою, до нікчемних є частина третя статті 38 Закону № 4452-VI, про що зазначено у наказі Уповноваженої особи Фонду Гончарова С.І. від 18 листопада 2014 року № 6 «Про визнання нікчемними транзакцій та правочинів». Але цього недостатньо, позаяк залишилися не дослідженими обставини про те, за якими саме ознаками уповноважена особа виявила і визначила спірні правочини як нікчемні і, чому не відобразила у наказі, за підставами якого саме пункту частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI виявила і віднесла ці правочини до нікчемних.

Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій ясно не встановили, який саме правочин є нікчемним (відкриття позивачем рахунку у банку, тобто Договір банківського рахунку, чи операції з перерахування коштів на цей рахунок з рахунків інших осіб тощо), як і не встановили, які умови Договору банківського рахунку чи інших договорів передбачали платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг) прямо не встановлених законодавством чи внутрішніми документами банку.

Не надано оцінки правовим підставам перерахування коштів з рахунків третіх осіб на рахунок позивачки, належно не мотивовано участь позивачки у «кримінальних схемах з дроблення вкладів».

Не було аргументовано, чому платіжні операції з перерахування коштів з рахунку іншої особи чи осіб на рахунок позивачки, є правочинами між банком та позивачем згідно зі статтею 202 ЦК. Здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов'язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені ЦК, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, та договорами з відповідними клієнтами банку.

За змістом частин першої та другої статті 341 КАС (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Без дослідження і з'ясування наведених вище обставин ухвалені у справі рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування. У разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог 242 КАС.

За частиною другою статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Отож, рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 342, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє через представника - ОСОБА_2, задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суд міста Києва від 24 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року скасувати.

Справу № 826/20307/14 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко