Справа № 1240/2479/18
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

18 жовтня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 1240/2479/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Шембелян В.С. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17 серпня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач, Біловодське ОУПФУ Луганської області) у якому просить суд:

-визнати протиправними дії Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо припинення виплати пенсії та визнати протиправною його бездіяльність в частині невиплати пенсії з 28.11.2017 до 21.05.2018;

-зобов'язати Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити заборгованість по пенсії за період з 28.11.2017 до 21.05.2018 шляхом перерахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_3;

-допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач з часу призначення пенсії перебувала на обліку в УПФУ в м. Антрацит та Антрацитівському районі Луганської області, де отримувала пенсію. У зв'язку з набранням чинності Постановою КМУ від 7 листопада 2014 року № 595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, у м. Антрациті було припинено здійснення повноважень відповідним органам Пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Внаслідок цього позивач стала на облік за місцем фактичного проживання на момент звернення в м. Ізюм Харківської області. В 2017 році позивач змінила місце фактичного проживання. 28.11.2017 взята на облік як внутрішньо переміщена особа в Біловодському районі Луганської області. Позивач стала на облік в Біловодському об'єднаному УПФУ в Луганській області та написала заяву про запит пенсійної справи. Однак вперше пенсійні виплати позивачу було перераховано лише 21 травня 2018 року. Причини, через які перерахування виплат не здійснювалось, позивачу невідомі, оскільки жодних повідомлень від Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області не надходило.

Ухвалою суду від 22 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін (арк. спр. 1-2).

Ухвалою суду від 19 вересня 2018 року відкладено розгляд справи (арк.спр.25-26).

Ухвалою суду від 10 жовтня 2018 року відкладено розгляд справи (арк.спр.31-32).

18.10.2018 до відділу діловодства та обліку звернень громадян від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 27285/2018), у якому останній заперечував проти задоволення позову з огляду на наступне.

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про взяття на облік пенсійної справи. З квітня 2018 року позивача взято на облік до Біловодського ОУПФУ Луганської області. Отримувала пенсію з 01.05.2018 по 01.09.2018. З 01.09.2018 виплату пенсії позивачу припинено на підставі інформації, наданої Держприкордонслужбою у зв'язку з тривалою відсутністю за місцем проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи. Крім того відповідач зазначив, що 05.10.2018 управлінням соціального захисту населення Біловодської райдержадміністрації призупинено дію довідки внутрішньо переміщеної особи № від 28.11.2017 ОСОБА_1. Поновлення виплати пенсії здійснюється відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених Постановою КМУ № 365 від 08.06.2016. На підставі зазначеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (арк. спр. 35-39).

На підставі ч.9 ст. 205 КАС України судом ухвалено розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (арк. спр. 11), має статус внутрішньо переміщеної особи, перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації, відповідно до довідки від 28.11.2017 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 12).

ОСОБА_1 здобула право на отримання пенсії у зв'язку з втратою годувальника з 18.09.1987 безстроково, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № 112551 (арк. спр. 13).

28.11.2017 позивач звернулась до Біловодського ОУПФУ Луганської області із заявою про взяття її на облік, як отримувача пенсії у зв'язку з втратою годувальника та з проханням зробити запит пенсійної справи з УПФУ в м. Ізюм Харківської області (арк. спр. 53) та з заявою, яка містила відомості про поточний рахунок, на який належить перераховувати належні їй суми пенсії (арк.спр. 57).

З квітня 2018 року позивача взято на облік до Біловодського ОУПФУ Луганської області.

Протоколом від 10.04.2018 позивачу призначено виплату пенсії за її заявою, визначено заборгованість з березня 2016 року по квітень 2018 року (арк.спр. 59), розпорядженням від 10.05.2018 № 168905 здійснено перерахунок пенсії через зміну надбавки. Отримувала пенсію з 01.05.2018 по 01.09.2018. Виплату призупинено з вересня 2018 року (арк.спр. 60, 61).

Таким чином, за період з 28.11.2017 по 01.05.2018 пенсія позивачу не виплачувалась.

Будь-яке рішення органу ПФУ про припинення виплати позивачу пенсії, в матеріалах пенсійної справи відсутнє.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини третьої статті 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Статтею 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

З вищеописаних письмових доказів, з огляду на вищевикладені норми чинного законодавства, судом встановлено, що, на момент виникнення спірних правовідносин, позивач була взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зупинено не було.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 688/1196/17 та від 21.06.2018 у справі № 243/8037/17 зазначено, що Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії як скасування довідки внутрішньо переміщеної особи у зв'язку з відсутністю цієї особи за місцем проживання, вказаним в довідці.

Матеріалами пенсійної справи підтверджується, що до 28.11.2017 позивач перебувала на обліку в УПФУ в м. Ізюм Харківської області, і, починаючи з березня 2016 року їй було зупинено нарахування та виплату пенсій саме УПФУ в м. Ізюм Харківської області.

Разом з тим, судом установлено, що 28.11.2017 позивач звернулася до відповідача з заявою про взяття на облік, і протоколом від 10.04.2018 позивачу призначено виплату пенсії за її заявою, визначено заборгованість з березня 2016 року по квітень 2018 року (арк.спр. 59).

Позивачу виплачено пенсію за травень 2018 року - серпень 2018 року, а заборгованість за період 28 листопада 2017 року по квітень 2018 року визначена, проте не нарахована.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України", враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IVзазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Позивач просить суд зобов'язати відповідача виплатити заборгованість з пенсії за період з 28.11.2017 (дата звернення з заявою про взяття на облік) по 21.05.2018, разом з тим, як зазначалося вище, протоколом від 10.04.2018 позивачу призначено виплату пенсії за її заявою, визначено заборгованість з березня 2016 року по квітень 2018 року (арк.спр. 59), пенсію виплачено за травень 2018 року, а заборгованість за період з березня 2016 року по квітень 2018 року визначена, проте не нарахована.

Суд вважає в даному випадку за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з березня 2016 року по квітень 2018 року, оскільки виплата цих сум є обов'язком органу ПФУ, на обліку в якому перебуває позивач на теперішній час.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні по справі "Будченко проти України" (заява № 38677/06, від 24.04.2014( ЄСПЛ висловив таку позицію: "Суд нагадує, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stec and Others v. the United Kingdom), n. 54, заяви №№ 65731/01 та 65900/01, ЄСПЛ 2005-Х)" (п.36); Суд нагадує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (п.40).

Тобто майнове право ОСОБА_1, передбачене Законом № 1058, підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, а відповідач не довів обґрунтованості та законності втручання в право позивача на володіння таким майном шляхом невиплати нарахованої суми пенсійних виплат за період з березня 2016 року по квітень 2018 року.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві пенсії з березня 2016 року по квітень 2018 року, тому належним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності Біловодського ОУПФУ Луганської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року по квітень 2018 року, нарахованої протоколом від 10 квітня 2018 року, та зобов'язання Біловодського ОУПФУ Луганської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з березня 2016 року по квітень 2018 року шляхом перерахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_3 в АТ "Ощадбанк".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

Ухвалою суду від 22.08.2018 ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору у розмірі 704,80 грн до ухвалення судового рішення в справі.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, лише з корегуванням способу захисту порушених прав позивача, відповідно до приписів частини другої статті 133 та частини першої статті 139 КАС України судовий збір у розмірі 740,80 грн до Державного бюджету України належить стягнути з Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року по квітень 2018 року, нарахованої протоколом від 10 квітня 2018 року.

Зобов'язати Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (9, місцезнаходження: 92800, Луганська обл., смт. Біловодськ, вул. Центральна, 77) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) заборгованість з пенсії за період з березня 2016 року по квітень 2018 року шляхом перерахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_3 в АТ "Ощадбанк".

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 пенсії за один місяць.

Стягнути на користь Державної судової адміністрації України за банківськими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, рахунок отримувача 6001, код класифікації доходів бюджету 22030106) за рахунок бюджетних асигнувань Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (9, місцезнаходження: 92800, Луганська обл., смт. Біловодськ, вул. Центральна, 77) судовий збір в розмірі 740,80 грн ( сімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2018 року.

Суддя В.С. Шембелян