Справа № 425/2187/16-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

Київ

справа №425/2187/16-а

адміністративне провадження №К/9901/13402/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області (далі - управління ПФУ, ПФУ відповідно) на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 серпня 2016 року (суддя Мирошникова О.Ш.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року (судді Гайдар А.В., Василенко Л.А., Ханова Р.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до управління ПФУ про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами визнати протиправними дії управління ПФУ щодо невиплати йому пенсії за віком з 01 березня 2016 року та зобов'язати управління ПФУ відновити нарахування і виплату йому пенсії за віком з 01 березня 2016 року.

Суди встановили, що з 26 січня 2005 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком згідно з рішенням управління ПФУ в місті Кіровську Луганської області від 02 березня 2005 року № 422.

Відповідно до довідки від 21 листопада 2014 року № 917000898 позивача взято на облік в управлінні праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до міста Рубіжне. Тимчасова адреса місця проживання позивача у АДРЕСА_1. Довідка видана позивачу 06 червня 2016 року.

Згідно з розпорядженням управління ПФУ від 09 жовтня 2014 року № 148 ОСОБА_1 було проведено перерахунок пенсії за віком, призначеної за минулі роки, та продовжено її виплату у зв'язку з обліком справи, взято позивача на облік в управлінні.

Відповідно до листа начальника Головного управління ПФУ Шарунової О.В. від 25 лютого 2016 року № 1566/02-02, який надійшов до електронної скриньки відповідача, начальники управлінь ПФУ в містах та районах Луганської області повідомлялись про необхідність призупинення з 01 березня виплат пенсій внутрішньо переміщеним особам, які внесені до списків осіб, отриманих від Служби безпеки України, до з'ясування інформації та перевірки обґрунтованості продовження виплат їм пенсій на підконтрольній Україні території.

ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року управлінням ПФУ призупинено виплату пенсії як внутрішньо переміщеній особі.

07 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення йому виплати пенсії з березня 2016 року, виплата якої була призупинена.

23 червня 2016 року управління ПФУ надіслало позивачу відповідь № 80/Ч-14, в якій зазначило, що постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» врегульовано питання порядку призначення та виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам. Для поновлення виплат позивачу необхідно звернутися до громадської приймальні управління особисто з наступними документами: копіями та оригіналами паспорту та ідентифікаційного коду, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

13 липня 2016 року позивачем вдруге була подана до відповідача заява про поновлення йому виплати пенсії через відділення АТ «Ощадбанк» із підтвердженням адреси своєї реєстрації в місті Рубіжному та наданням копії довідки внутрішньо переміщеної особи.

21 липня 2016 року до відповідача надійшла заява позивача від 19 липня 2016 року, в якій він зазначив про відкликання своєї заяви від 13 липня 2016 року та просив залишити її без розгляду в зв'язку із зверненням до суду.

Рубіжанський міський суд Луганської області постановою від 10 серпня 2016 року позов задовольнив.

Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18 жовтня 2016 року це рішення залишив без змін.

Ухвалюючи такі рішення, суди виходили із того, що припинення виплати пенсії позивачеві ухвалено без відповідного рішення та за відсутності підстав, передбачених статтею 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1058-IV).

Управління ПФУ не погодилося із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і звернулося із касаційною скаргою про їх скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. У скарзі посилається на неправильне застосування судами матеріальних норм права. Зокрема, зазначає, що суди не врахували вимоги Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно з якими пенсія виплачується у разі фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи за місцем реєстрації, вказаним у довідці департаменту соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду перевірив зібрані у справі докази, на підставі яких були прийняті оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обговорив доводи касаційної скарги і дійшов висновку про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом № 1058-IV, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на неправомірність таких дій відповідача.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено залежить від певних обставин, не може бути залежними від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантовано Конституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.

Доводи касаційної скарги відповідача з посиланням як на підставу припинення пенсійних виплат на постанови Кабінету Міністрів України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Закон № 1058-IV має вищу юридичну силу.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постанові від 22 серпня 2018 року (справа № 243/5476/17).

За наведених обставин колегія суддів визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, тому касаційну скаргу управління ПФУ слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 341- 343, пунктом 1 частини першої статті 349, статтями 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області залишити без задоволення, а постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 серпня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко