Справа № 0440/6856/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

16 жовтня 2018 року Справа № 0440/6856/18

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Барановський Р.А., перевіривши матеріали адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 07.08.2018р. ВП №56580477, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 0440/6856/18.

Адміністративний позов Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не відповідав вимогам ст.ст. 122, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим ухвалою суду від 13.09.2018р. був залишений без руху, з встановленням позивачу терміну для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної зави без руху шляхом надання до суду доказів своєчасності звернення до суду з позовом або клопотання (заяву) про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, з представленням доказів поважності причин через які такий строк пропущено.

Ухвала про залишення позовної заяви без руху вручена представнику Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - 05.10.2018р., що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою про вручення поштової кореспонденції.

11.10.2018р. на виконання вимог ухвали суду від 13.09.2018р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подано до суду клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду із адміністративним позовом до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 07.08.2018р. ВП №56580477.

В обгрунтування даного клопотання позивач зазначив, що оскаржувану постанову державного виконавця від 07.08.2018р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було отримано 13.08.2018р. та 23.08.2018р. подано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відповідний адміністративний позов, однак ухвалою від 28.08.2018р. поданий Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позов було повернуто з підстав, визначених п.3 ч.4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що позовна заява підписана начальником Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1, в той час як до позовної заяви не додано належно засвідченого документа, що посвідчує його права. З огляду на викладене, пенсійний орган 12.09.2018р. знову звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даним позом, проте суд ухвалою від 13.09.2018р. зобов'язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати до суду клопотання про поновлення пропущеного строку. Також, у клопотанні про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із даним позовом пенсійний орган, посилаючись на приписи ч. 1 і ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, користуючись своїм правом, звернулось до суду із адміністративним позовом в рамках відкритого виконавчого провадження щодо виконання судового рішення, у спосіб та строки, визначені ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження". Отже, позивач зауважує, що ним не пропущено строк звернення до суду із даним адміністративним позовом.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки за №229 від 16.10.2018р. суддя Барановський Р.А. у період з 08.10.2018р. по 12.10.2018р. перебував на періодичному навчанні.

Відповідно до ч. 3 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України - заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Таким чином, розгляд вищезазначеного клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за встановленим судом порядком проведено у письмовому провадженні.

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Так, строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу строку звернення до адміністративного суду може бути пов'язаний із різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.

Згідно із вимогами ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. (далі - Закон №1404-VIII), рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів (ч.5 ст.74 Закону №1404-VIII).

Частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із ч.2 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, вищевказаними нормами встановлено спеціальні строки звернення до суду з оскарженням рішення та дій виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби.

Згідно ч.1 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 123, ч. 6 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач має право звернутися до суду з заявою про його поновлення, в якій вказати про підстави для поновлення строку та зобов'язаний додати докази поважності причин його пропуску.

Аналізуючи доводи, викладені в обґрунтування клопотання про поновлення строку звернення до суду із позовом, слід зазначити, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Відсутність цієї умови призводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Причина пропуску строку, з позиції суду, є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Як слідує зі поданого 11.10.2018р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду клопотання, позивач отримав оскаржувану постанову державного виконавця 13.08.2018р. та 23.08.2018р. звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відповідним позовом, який ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.08.2018р. було повернуто позивачу з підстав, визначених п.3 ч.4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, суд зауважує, що на підтвердження наведеної обставини позивач у даному клопотанні не зазначає номер адміністративної справи, в рамках провадження якої Дніпропетровським окружним адміністративним судом винесена вищезазначена ухвала про повернення позовної заяви, а також не зазначає, коли така ухвала була отримана позивачем.

Однак, слід зауважити, що у попередньому клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовом від 12.09.2018р. (клопотання подано разом із позовною заявою) позивач зазначив, що відповідну ухвалу суду про повернення позовної заяви від 28.08.2018р. пенсійний орган отримав - 04.09.2018р.

Водночас, навіть якщо взяти до уваги той факт, що ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви від 28.08.2018р. позивач отримав 04.09.2018р., то перебіг десятиденного строку для оскарження відповідної постанови державного виконавця (постанова отримана позивачем 13.08.2018р.), який передбачений Законом України "Про виконавче провадження" та Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням положень статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України був зупинений 23.08.2018р. внаслідок звернення пенсійного органу із позовною заявою до суду та надалі був продовжений після отримання позивачем ухвали суду про повернення позовної заяви від 28.08.2018р., то відповідний строк для звернення позивачем до суду із даним позовом закінчився 31.08.2018р., в той час як Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно звернулось до суду із відповідним позовом - 12.09.2018р.

Враховуючи вищенаведене, викладені позивачем у клопотанні про поновлення пропущеного строку для звернення до суду із позовом доводи щодо своєчасного звернення Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровський області до суду із адміністративним позовом у спосіб та строки, визначені ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" не знайли свого обгрунтованого підтвердження (в т.ч. й документального).

При цьому, слід зауважити, що всупереч вимогам ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 13.09.2018р. на підтвердження викладених у клопотанні обставин позивач не додає до клопотання про поновлення пропущеного строку жодного доказу поважності причин, через які такий строк пропущено.

Крім того, в контексті зазначеного, слід зауважити, що обов'язок щодо належного оформлення та подання позовної заяви покладається виключно на особу, яка звертається з позовом.

При цьому з пояснень позивача у клопотанні від 11.10.2018р. не вбачається обставин, які б унеможливлювали пред'явити позов шляхом подання належно оформленої позовної заяви у відповідності до вимог ст.ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України у межах встановленого законом строку.

Будь-яких інших поважних причин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, позивачем не надано та судом, як і в свою чергу, не встановлено.

За таких обставин, суд вважає, що причини вказані позивачем в клопотанні про поновлення строку звернення до суду є неповажними.

Враховуючи те, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, що обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Пономарьов проти України" (№3236/03 від 03.04.2008, §41) зазначено, що "…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави".

Отже, судом встановлено факт пропущення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області строку звернення до суду із даним позовом, що також не спростовано клопотанням позивача від 12.09.2018р. та клопотанням позивача від 11.10.2018р., поданого на виконання ухвали суду від 13.09.2018р.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в порушення якої позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду.

Оцінивши зазначені обставини, за відсутності належного обгрунтування заяви щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду та за відсутності будь-яких доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропуску такого строку, суд доходить висновку про визнання викладених позивачем у клопотанні від 11.10.2018р. підстав пропуску звернення до суду неповажними.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 45 рішення від 28.10.1998 року у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, то заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Скорочення строків здійснення окремих процесуальних дій не звужує змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (абзац дев'ятий десятий підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011).

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.2 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами п.9 ч.4 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, беручи до уваги наявність у суду повноважень на стадії відкриття провадження вирішувати питання про пропущення позивачем строків звернення до адміністративного суду або про поважність причин пропущення таких строків, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження поважності не подання даного адміністративного позову в межах строку, визначеного процесуальним законодавством, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

Водночас, суд звертає увагу на те, що чинним процесуальним законодавством, в разі пропуску строків звернення до суду, передбачений достатній рівень для забезпечення права особи на суд, який відповідає Верховенству права та є ефективним у реалізації цього права.

Зокрема, приписами частини 4 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Аналогічні приписи викладені у ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, національним законодавством, в даному випадку Кодексом адміністративного судочинства України, право доступу до суду особі, позов якої залишений без розгляду, не обмежено, навпаки, визначено, що особа вправі звернутися до суду з позовом в загальному порядку, якщо нею буде усунуто підстави, з яких він залишений без розгляду.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі повернення заяви або скарги.

Керуючись ст.ст. 121, 122, 123, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Визнати підстави пропуску строку звернення до суду із даним позовом, викладені у клопотанні про поновлення пропущеного строку від 11.10.2018р. - неповажними.

У задоволенні клопотання позивача про поновлення процесуального строку для звернення до суду - відмовити.

Адміністративний позов Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити позивачу, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 256 та 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.А. Барановський