Справа № 826/8442/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 року 15:20 № 826/8442/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

за участю представників сторін:

від позивача - Кизенко Д.О.

від відповідача - Зайцева О.В.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» (далі - позивач, ТОВ «Фактор Енергогруп») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач, Головне управління ДФС у м. Києві), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 20 лютого 2018 року №№2, 2, 2, 2, 2, , та рішення №.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідач помилково дійшов висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства, оскільки між позивачем та його контрагентами здійснені реальні господарські операції, на підтвердження яких наявні всі первинні документи. Посилання податкового органу на відсутність між позивачем та його контрагентами господарських операцій, у зв'язку з наявністю кримінальних проваджень щодо посадових осіб вищевказаних контрагентів, на думку представника позивача, є помилковим, оскільки позивач не може впливати на здійснення господарської діяльності його контрагентів, належне чи неналежне виконання контрагентом обов'язків, покладених на нього законом як на суб'єкта господарювання, як то подача звітності, сплата податків, здійснення господарської діяльності та інше, не впливає на дійсність та значимість господарської операції для самого позивача. На думку представника позивача, висновки акту перевірки не відповідають нормам податкового законодавства, базуються на припущеннях і не підтверджуються доказами, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Крім того, представник позивача стверджує, що висновок відповідача щодо витрат на паливо є хибним, а у платника податку відсутнє порушення щодо відповідного відображення зазначених операцій при визначенні фінансового результату до оподаткування.

Додатково представник позивача повідомив, що віднесені позивачем до податкового кредиту ПДВ в складі витрат на модернізацію та капітальний ремонт вантажного автотранспорту є правомірним, оскільки відповідно до пункту 6.4 договору оренди витрати по модернізації та капітальному ремонту несе орендодавець, тобто позивач.

Також, на думку позивача, податкові накладні Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор Транс Авто» складені та зареєстровані відповідно до вимог чинного законодавства України, що не спростовано податковим органом, а відтак підстави для коригування сформованого податкового кредиту відсутні.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, надав суду письмовий відзив на позов в якому зазначив, що між позивачем та його контрагентами фактично не здійснені реальні господарські операції, оскільки наявні кримінальні провадження щодо посадових осіб контрагентів позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року закрито підготовче засідання та праву призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 16 жовтня 2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав його необґрунтованості.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У період з 30 жовтня 2017 року по 19 січня 2018 року на підставі направлень, виданих Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві від 22 грудня 2017 року №1622/26-15-14-02-02, №1623/26-15-14-02-02, від 28 грудня 2017 року №4732/26-15-14-03-02, №3376/26-15-14-06-05, від 03 січня 2018 року №12/26-15-14-03-04, від 28 грудня 2017 року №8286/26-15-14-09, відповідно до статті 20, статті 77, статті 82 Податкового кодексу України, на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28 листопада 2017 року №13986, посадовими особами відповідача проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» з питань дотримання податкового законодавства за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року, валютного - за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року, та іншого законодавства за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №33/26-15-14-02-02/37333655 від 26 січня 2018 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пункту 1, пункту 2 статті 9 Закону України №996, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за №860/4153, пунктів 4, 5, 21 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Запаси» 9 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за №751/4044, пунктів 5, 6, 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Витрати» 16, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, пункту 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 - підприємством занижено суми податку на прибуток підприємств у загальні сумі 520 583,00 грн., у тому числі за 2016 рік на суму 382 964,00 грн., за 3 квартали 2017 року на суму - 137 619,00 грн.;

- пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено несвоєчасна сплата грошового податкового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств станом на 30 вересня 2017 року;

- підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 189.1 статті 189, пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 105 435,00 грн., в тому числі по періодам: січень 2016 року на суму 41 436,00 грн., березень 2016 року на суму 48 546,00 грн., червень 2016 року на суму 15 453,00 грн.;

- пункту 57.1 статті 57, пункту 203.2 статті 203 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено несвоєчасна сплата грошового податкового зобов'язання з податку на додану вартість станом на 30 вересня 2017 року;

- пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено порушення термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям-платникам податку на додану вартість за липень, серпень 2017 року;

- пункту 54.2 статті 54, підпункту 168.1.1, підпункту 168.1.2 та підпункту 168.1.5 пункту 168.1 статті 168, підпункту 168.4.4 пункту 168.4 статті 168 Податкового кодексу України - несвоєчасно сплачено (перераховано) до відповідного бюджету утримані суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 438 160,27 грн. та не сплачено податок на загальну суму 394 391,58 грн.;

- пункту 54.2 статті 54, підпункту 168.4.4 пункту 168.4 статті 168 Податкового кодексу України з урахуванням підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, в результаті чого несвоєчасно перераховано військовий збір в періоді, що перевірявся на загальну суму 33 828,44 грн. та не сплачено до бюджету військовий збір на загальну суму 27 515,97 грн.;

- частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та пункту 6 частини 3 розділу 4 наказу Міністерства доходів і зборів України №455 від 19 вересня 2013 року «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в березні-липні 2017 року.

На підставі висновків акта перевірки податковим органом 20 лютого 2018 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №2, яким до позивача за затримку реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних на 15 і менше календарних днів на суму ПДВ у розмірі 18 533,33 грн. застосовано штраф у розмірі 10% у сумі 333,33 грн., за затримку реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних від 16 до 30 календарних днів застосовано штраф у розмірі 20% у сумі 3040,00 грн., усього сума штрафу становить 3 373,33 грн.;

- №2, яким позивачу за затримку на 7 календарних днів сплати суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 14 579,00 грн визначено штраф у розмірі 10% у сумі 1 457,90 грн.;

- №2, яким позивачу за затримку на 20 календарних днів сплати суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 240 113,40 грн визначено штраф у розмірі 10% у сумі 24 011,34 грн.;

- №2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 650 728,00 грн., в т.ч. за основним зобов'язанням у розмірі 520 583,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 130 145,00 грн.;

- №2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 158 152,50 грн., в т.ч. за основним зобов'язанням у розмірі 105 435,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 52 717,50 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 646 833,79 грн., в т.ч. за основним зобов'язанням у розмірі 394 391,58 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 252 442,21 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати військового збору в розмірі 44 351,37 грн., в т.ч. за основним зобов'язанням у розмірі 27 515,97 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 16 835,40 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 35 300,34 грн.

Незгода позивача із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та рішенням від 20 лютого 2018 року зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі змістом положень пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податковий кредит складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними, митними деклараціями, іншими документами.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

При цьому, відповідно до положень статті 1, частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, право на формування податкового кредиту виникає у підприємства в разі фактичного здійснення господарських операцій, підтвердження первинними документами здійснення таких операцій та наявності належним чином оформлених податкових накладних.

Як вбачається з акта перевірки, в ході перевірки встановлено отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» від Товариства з обмеженою відповідальністю «СФС Трейд» олії соняшникової нерафінованої 1-го ґатунку, ДСТУ 4492:2005, наливом, з насіння врожаю 2015 року, призначеної для виробництва продуктів харчування у кількості 54,686 тонн.

Вказаний товар обліковувався у позивача на рахунку 28 «Товари», станом на 24 січня 2016 року його вартість становить 992 163,00 грн. (без ПДВ).

У фінансовій звітності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» зазначені операції по отриманих товарах відображено у складі сум, що наведені у рядку 1100 «Запаси» 992 163,00 грн. (без ПДВ).

При цьому, податковим органом в ході аналізу ланцюга постачання Товариства з обмеженою відповідальністю «СФС Трейд» не встановлено походження даного товару.

Так, відповідно до ухвали Подільського районного суду міста Києва від 03 січня 2018 року у справі №758/24/18 в межах кримінального провадження №0000250 від 17 жовтня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 212 та частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України, встановлено, що «в ході проведення обшуку було виявлено та вилучено печатки, кліше, первинні фінансово - господарські документи підприємств ТОВ «Лідерпоромопт», ТОВ «Щедрі Лани Кіровоградщини», ТОВ «Пі Енд Ес Груп», ТОВ «Толлінг», Кіровоградська регіональна торгово - промислова палата, ТОВ «Капіталінвестмент», ТОВ «Сантос Плюс», ТОВ «Украгроміць», ТОВ «Законне Право», ТОВ «СФС Трейд», ТОВ «Саундагро», ТОВ «Мармар Груп», ТОВ «Агрорезультат», ТОВ «Трейдпул», ТОВ «Алан Стиль», ТОВ «Агрофірма Маяки», ТОВ «Прометей МВ», ТОВ «Адарастар», які не зареєстровані за адресою: Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Шевченка 18А, однак перебували за вищевказаною адресою, що надає підстави вважати про «фіктивність» вказаних СГД та незаконність здійснення фінансово- господарської діяльності, та, як наслідок, усіх фінансово - господарських операцій, які проведені за участю вказаних вище підприємств.

Крім того, в ході проведення обшуку було встановлено, що первинні фінансово - господарські документи, кліше, печатки вищевказаних підприємств переховувались у цокольному приміщенні будівлі, розташованої за адресою: м. Кропивницький, вул. Шевченка, буд. 18А, у кімнаті, на дверях якої розміщено вивіску «Матеріальний склад».

Також, відповідно до бази даних ІС «Податковий блок» встановлено, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «СФС Трейд» відсутні ресурси, необхідні для здійснення господарських операцій у задекларованих обсягах.

Податковим органом не заперечується в акті перевірки наявність у позивача первинних документів, бухгалтерських регістрів, фінансових звітів, договорів, видаткових накладних, що підтверджують наявність у позивача товару, однак відсутні документи, які підтверджують джерело походження товару та не встановлено фактичних постачальників товару від Товариства з обмеженою відповідальністю «СФС Трейд».

Також позивачем не надано жодних доказів використання товару у власній господарській діяльності.

Так, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 26 квітня 2016 року у справі № К/800/48948/14 (№ 810/5891/13), зазначив наступне:

«Господарські операції для визначення податкового кредиту та валових витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Виникнення у покупця права на формування податкових вигод виникають за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є наявність ділової мети.

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Таким чином, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року справа №21-3788а15.»

Також, у постановах Верховного Суду України від 17 листопада 2015 року справа №2а/3264/11/1070, від 12 вересня 2017 року справа № 826/10933/14 було викладено правову позицію, згідно якої первинні документи, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими і підписаними звітними документами, що посвідчують факт придбання товарів, робіт або послуг, а тому віднесення сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним. При цьому також наведений наступний висновок: «статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами».

Отже, сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг.

Наведені у сукупності обставини та досліджені документальні докази, суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з постачання товару фактично не мали реального характеру, замовлення та придбання товару оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що наслідки порушення податкового законодавства застосовуються незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов'язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосовується незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

З урахуванням наведеного судом не вбачається підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №2 від 20 лютого 2018 року.

В ході перевірки також встановлено відображення позивачем у складі витрат витрати на пально-мастильні матеріали на суму 1 701 535,00 грн.

В акті перевірки зазначено, що позивачем до перевірки надано акти списання ПММ за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року на загальну суму 1 700 600 грн. та відомості відображення витрат ПММ за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року на транспортні засоби: Skoda Superb №АА0631СА, Skoda Superb №АА9064СХ, Skoda Superb №АА3776ВО, Volkswagen Passat №АА7463НІ, Volkswagen Passat №АА957НО, Toyota Prado №АА3600ВА, Range Rover №АА3533ВТ та ін.

При цьому, в ході перевірки встановлено невідповідність сум списаного ПММ за актами списання ПММ та фактично списаних ПММ в бухгалтерському обліку.

Так, відповідно до наданих до перевірки наказів про облікову політику Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» від 11 січня 2016 року №11/01-01 та від 04 січня 2017 року №4/01-02 перевіркою встановлено, що в наказах про облікову політику відсутні відомості щодо самостійного визначених товариством форм/бланків первинного документа, в яких містяться обов'язкові реквізити типових та спеціальних форм щодо списання витраченого ПММ. Також, у позивача відсутні накази керівника щодо періодичності складання форм/бланків первинних документів/або дорожніх листів та встановлення/визначення норм витрат ПММ у розрізі транспортних засобів.

Як стверджує представник податкового органу, надані до перевірки дорожні листи легкових автомобілів не містять обов'язкових реквізитів, а саме: місце складання, зміст та обсяг господарської операції, завдання водія, час прибуття та вибуття, кількість виданого пального, витрати пального, загальний пробіг, особисті підписи осіб або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Водночас, наявними матеріалами справи позивачем не спростовано наведених вище доводів, оскільки до матеріалів справи долучено лише один дорожній лист, у якому відсутні вказані податковим органом обов'язкові реквізити. Відтак, такі листи не можуть вважатись належними первинними документами, які підтверджують правомірність відображення позивачем у складі витрат витрати на пально-мастильні матеріали на суму 1 701 535,00 грн.

В ході перевірки також встановлено, що на балансі підприємства обліковуються транспортні засоби у кількості 19 шт., а саме - напівпричепи-цистерни.

Так, 29 жовтня 2015 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор Транс Авто» (орендар) укладено договір оренди транспортних засобів №29/10-15-ФЕГ-АС, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне володіння та користування транспортні засоби згідно додатку №1.

Відповідно до пункту 1.2 договору передача транспортних засобів в оренду здійснюється актом приймання-передачі.

Згідно пункту 2.3 договору транспортний засіб повертається орендодавцю згідно акту здачі-приймання, звіреного з актом приймання-передачі транспортного засобу в оренду.

Пунктом 5.7 даного договору передбачено, що орендар зобов'язаний утримувати транспортний засіб в належному стані та здійснювати за свій рахунок обслуговування транспортного засобу.

При цьому, позивачем здійснено відшкодування витрат, пов'язаних з обслуговування транспортних засобів Товариству з обмеженою відповідальністю «Фактор Транс Авто».

Посилання позивача на пункт 6.4 договору як на підставу здійснення такого відшкодування орендарю на думку суду є необґрунтованим, оскільки контролювати наявність, стан, напрямки та ефективність використання транспортного засобу, переданого орендарю, належить до обов'язків виключно орендодавця, а відтак і виконувати їх в силу умов договору уповноважений лише орендодавець.

Матеріали справи не містять доказів внесення змін до вказаного пункту договору в частині делегування такого обов'язку орендарю, а відтак компенсація витрат на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Транс Авто» вбачається судом безпідставною.

Відповідно до норм підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 Податкового кодексу України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абзацу 1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми Кодексу дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у пункті 201.1 статті 201 Податкового кодексу України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності суд приходить до висновку, що Податковим кодексом України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV (далі по тексту - Закон України від 16 липня 1999 року №996-ХІV) та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 цього Закону).

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14 січня 2015 року №К/9991/72258/12, від 21 жовтня 2014 року №К/800/6170/14 та від 26 серпня 2014 року №К/800/6501/14, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Позивачем не надано до суду належних первинних документів, які б містили всі необхідні обов'язкові реквізити для надання їм статусу первинних та які б підтверджували правомірність віднесення до суми витрат витрати на пально-мастильні матеріали на суму 1 701 535,00 грн., а також відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Фактор Транс Авто» витрат на обслуговування транспортних засобів.

Відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.17 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку, крім сум, зазначених у підпункті 165.1.53 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Відповідно до пункту 171.2 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів фізичних осіб є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України податкові агенти зобов'язані, зокрема своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається; нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 127.1 статті 127 Податкового кодексу України, ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету; ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету; дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету; відповідальність за погашення суми податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникає внаслідок вчинення таких дій, та обов'язок щодо погашення такого податкового боргу покладається на особу, визначену цим Кодексом, у тому числі на податкового агента.

Пунктом 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16 1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Підпунктом 1.2 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

В силу норм пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

З контексту наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що необхідною умовою для утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору є наявність факту виплати такого доходу фізичній особі податковим агентом за трудовою чи цивільно-правовою угодою.

В ході перевірки встановлено, що у період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року виявлено випадки несвоєчасної сплати до бюджету утриманих сум податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати у загальному розмірі 438 160,27 грн.

Також перевіркою встановлено, що станом на 30 вересня 2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» станом на 30 вересня 2017 року не сплачено до бюджету утриманий податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 394 391,58 грн. та військовий збір на загальну суму 27 515,00 грн.

Позивачем в позовній заяві не наведено жодних доводів на підтвердження або ж спростування наведених вище обставин.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність податкових повідомлень-рішень №, № від 20 лютого 2018 року, а відтак відсутність підстав для їх скасування.

Відповідно до пункту 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (зі змінами та доповненнями), обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат доходу, на які відповідно до цього Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (зі змінами та доповненнями) нараховується єдиний внесок.

Вимогами статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (зі змінами та доповненнями), рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У разі несплати або несвоєчасної сплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України», положення цієї статті застосовуються виключно щодо суми страхових внесків, що має сплачуватися платником єдиного внеску.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Позивачем не спростовано висновки перевірки, що у період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року виявлено випадки несвоєчасної сплати до бюджету утриманих сум податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати у загальному розмірі 438 160,27 грн., а відповідно і сум страхових внесків, а відтак рішення №2 від 20 лютого 2018 року є правомірним та підстави для його скасування відсутні.

Перевіркою встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Актор Енергогруп» вимог пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, а саме - згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних позивачем зареєстровано податкову накладну від 31 липня 2017 року №1 на суму ПДВ 3 333,33 грн. із порушенням термінів реєстрації до 15 календарних днів, а податкову накладну від 31 серпня 2017 року №12 на суму ПДВ 15 200,00 грн. із порушенням термінів реєстрації від 16 до 30 календарних днів.

Пунктами 201.1 і 201.4 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

В силу приписів норм пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання.

У разі порушення цього терміну реєстрації податкових накладних до платника податків (продавець товарів/послуг, який склав відповідні податкові накладні) застосовуються штрафні санкції визначені цим Кодексом.

Так, згідно з пунктом 1201. 1 статті 1201 ПК України порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям - платникам податку на додану вартість, та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 Податкового кодексу України, тягнуть за собою накладення на платників податку на додану вартість, на яких відповідно до вимог статей 192 та 201 Податкового кодексу України покладено обов'язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі: 10 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках/коригування, - у разі порушення терміну реєстрації до 15 календарних днів; 20 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках/коригування, - у разі порушення терміну реєстрації 16 до 30 календарних днів; 40 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових розрахунках коригування - у разі порушення терміну реєстрації від 61 і більше календарних днів.

Вказані обставини підтверджують наданими податковим органом роздрукованими даними з Єдиного реєстру податкових накладних щодо реєстрації податкових накладних та не спростовано позивачем, а відтак суд приходить до висновку про правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №2 від 20 лютого 2018 року.

З акта перевірки також вбачається, що на підставі аналізу даних інтегрованої картки платника податків встановлено, що позивачем всупереч вимог пункту 57.1 та пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України сплачено суму узгодженого податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 14 579,00 грн. та узгодженого податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 240 113,40 грн. із затримкою до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 109.1 статті 109 Податкового кодексу України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пункту 109.2 статті 109 Податкового кодексу України вчинення платниками податків, їх посадовими особами та посадовими особами контролюючих органів порушень законів з питань оподаткування та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до пункту 110.1 статті 110 Податкового кодексу України платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Підпунктом 14.1.152 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що погашення податкового боргу - зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.

Згідно підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до абзацу 1 та абзацу 4 пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання зазначену у поданій ним податковій декларації.

Відповідно до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання га/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Враховуючи зазначене, погашення податкового боргу не звільняє позивача від відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого у пункті 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, за несвоєчасність сплати зобов'язання з урахуванням загального строку затримки сплати суми податкового боргу.

Так, положення статті 126 Податкового кодексу України щодо застосування штрафної санкції застосовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Крім того, норма пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України є універсальним приписом, який підлягає застосуванню в будь-яких випадках прострочення встановленого Податковим кодексом України строку сплати узгодженого податкового зобов'язання.

Отже, незалежно від того, з яких причин платником податку не було своєчасно погашено узгоджену суму грошового зобов'язання, такий платник саме після фактичного погашення боргу повинен сплатити суму штрафу у розмірі, який залежить від терміну прострочення.

Крім того, передбачена пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України відповідальність у вигляді штрафу застосовується в силу самого факту погашення податкового боргу з простроченням і розмір такої відповідальності залежить виключно від терміну прострочення, а не від способу і порядку погашення податкового боргу.

Правопорушення, відповідальність за яке встановлена пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, полягає в несвоєчасній сплаті суми узгодженого грошового зобов'язання. Відповідне порушення є закінченим у момент збігу передбаченого податковим законодавством строку сплати узгодженого, але не сплаченого платником податків грошового зобов'язання, а розмір штрафу визначається нормативно та фактично залежить від тривалості прострочення до моменту погашення боргу (до 30 днів або понад 30 днів).

Позивачем не надано доказів своєчасної сплати суми узгодженого податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 14 579,00 грн. та узгодженого податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 240 113,40 грн., а відтак суд дійшов висновку, що внаслідок порушення позивачем свого обов'язку щодо своєчасної сплати узгодженого податкового зобов'язання у строки, встановлені законом, відповідачем правомірно застосовані до позивача штрафні санкції у порядку та розмірах, визначених Податковим кодексом України.

За таких обставин, підстави для скасування податкових повідомлень-рішень №2 та №2 від 20 лютого 2018 року відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення суду виготовлений 18 жовтня 2018 року.