Справа № 495/2029/15-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №495/2029/15-а

адміністративне провадження №К/9901/4933/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (судді-доповідача),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2015 року (головуючий суддя Шляхтицький О.І., судді: Джабурія О.В., Крусян А.В.) у справі №495/2029/15-а за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області Алексєєнко Віолетти Анатоліївни, Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом, в якому просили скасувати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2014 року №16316078 щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на об'єкт нерухомого майна: 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та за ОСОБА_2 права власності на об'єкт нерухомого майна: 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2015 року позов задоволено у повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову про задоволення позову. Підставою для скасування постанови суду першої інстанції стало порушення судом ст.18 КАС України, що призвело до розгляду і вирішення справи неповноважним судом.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просять постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (Одеського окружного адміністративного суду).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що спір виник між позивачем та посадовою особою центрального органу державної виконавчої влади та за предметною підсудністю відповідно до приписів п.1 ч.2 ст.18 КАС України підлягав розгляду окружним адміністративним судом. У зв'язку з цим судом першої інстанції було порушено правила предметної підсудності, тобто вона розглянута неповноважним судом, що є безумовною підставою для скасування судового рішення. Оскільки порушення норм процесуального права допущено не тільки судом апеляційної інстанції, ця справа підлягає направленню на новий розгляд саме до Одеського окружного адміністративного суду, як суду першої інстанції. Крім того, за змістом ст.6 КАС України, позивачі мають право звернутися до адміністративного суду за захистом своїх прав, порушених суб'єктом владних повноважень саме відносно них. Натомість, у цій справі оскаржується рішення суб'єкта владних повноважень, що регулюють правовідносини, у яких позивачі не приймають участь. Таким чином, судами не встановлено в чому саме полягає порушення прав позивачів.

У запереченнях на касаційну скаргу позивачі, посилаючись на те, що саме порушення судом першої інстанції правил предметної підсудності стало підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції, просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спір між сторонами, суди виходили з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте суди попередніх інстанції не звернули уваги, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства &?в;…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 КАС у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, позивачі звернулися до адміністративного суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації за третіми особами права власності на нерухоме майно (житловий будинок), оскільки вважають його таким, що порушує їх права та охоронювані законом інтереси, як власників земельної ділянки, на частину якої заступає житловий будинок третіх осіб.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Засади захисту права власності, які поширюються і на правовідносини щодо права користування, регулюються ст. 386 ЦК України; право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, - ст. 387, 391 цього Кодексу.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Тобто, предметом розгляду в цій справі є не стільки рішення державного реєстратора як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивачів щодо порушення їх прав третіми особами на користування земельною ділянкою, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин. Тим більш, вимога про скасування рішення державного реєстратора позивачами пов'язується не з його протиправністю (порушенням державним реєстратором процедури при державній реєстрації прав), а з обставинами, які виникли вже після такої реєстрації щодо оспорення цивільних прав третіх осіб на житловий будинок.

Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад сторін у справі, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини спрямовані на захист цивільних прав позивачів.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 822/3024/17 (провадження №11-727апп18).

Відповідно до пункту 5 частини першої стаття 349 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції діючій з 15 грудня 2017 року, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно зі статтею 354 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із закриттям провадження у даній справі.

Відповідно до статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1).

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статтями 345, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2015 року та постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2015 року скасувати.

Провадження у справі №495/2029/15-а закрити.

Роз'яснити ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що цей спір підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду