Справа № 2140/1631/18
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 р.м. ХерсонСправа № 2140/1631/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гомельчука С.В.,

при секретарі Воронцовій К.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Раєнка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення від 18 квітня 2018 року,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України в Херсонській області (далі - відповідач, УДМС в Херсонській області), у якому просить визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 18 квітня 2018 року про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, 17 липня 2012 року на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну, в зв'язку із чим 27 липня 2012 року їй видано посвідку на постійне проживання в Україні. Листом від 18 квітня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що на підставі п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» відповідачем прийнято рішення про скасування виданого їй дозволу на імміграцію. Згідно вказаного листа дозвіл на імміграцію скасовано через встановлення відповідачем факту підроблення відмітки Державної прикордонної служби про перетин державного кордону України, що проставлена у паспорті ОСОБА_1 Позивач вважає оскаржуване рішення УДМС в Херсонській області протиправним, з огляду на те, що постановою Кабміну від 26 грудня 2002 року №1983 не передбачено подання особою, що звертається із заявою про надання дозволу про імміграцію, документа із відмітками про перетин державного кордону, а тому оскільки наведений документ не входить до переліку документів, які додаються до заяви про надання дозволу на імміграцію, встановлення його недостовірності не може призводити до скасування відповідного дозволу. Крім того, позивач наголошує на порушенні відповідачем порядку прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, про що свідчить відсутність обґрунтованого висновку або подання відповідача із зазначенням підстав для скасування дозволу, обов'язковість складення яких при скасуванні відповідного дозволу передбачено постановою Кабміну від 26 грудня 2002 року № 1983. Позивач наголошує на тому, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем залишено поза увагою той факт, що на території України постійно проживає син ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.), у зв'язку із чим, реалізація оскаржуваного рішення призведе до роз'єднання малолітньої дитини з її матір'ю, що згідно положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 9 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою ВР УРСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII), ст. ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», є протиправним. Таким чином, позивач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою від 16 серпня 2018 року вирішено відкрити провадження у справі, здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 03 вересня 2018 року. Проте, розгляду справи не відбулось, так як з 03 вересня 2018 року по 05 жовтня 2018 року головуючий суддя по справі перебував на лікарняному.

05 вересня 2018 року до суду надійшов відзив на позов.

Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не погоджується із позицією, викладеною в позові, вважає позовні вимоги безпідставними з огляду на наступне. 17 липня 2012 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну. 27 липня 2012 року ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне місце проживання. В ході проведення перевірки за обліками позивача, на оперативний запит під час проведення основного етапу профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за дотриманням законодавства в міграційній сфері, відповідачем встановлено факт прийняття 03 вересня 2018 року УДМС в Київській області рішення про заборону в'їзду вказаній іноземній громадянці в Україну строком на 03 роки, складеного на підставі подання Управління по боротьбі зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми УМВС України в Київській області від 11 червня 2015 року. При цьому, подання містить інформацію про винесення Бориспільським Міськрайонним судом Київської області вироку від 03 жовтня 2014 року в справі №359/9619/14-к, згідно якого ОСОБА_1 визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, а саме: у використанні паспорта громадянина Республіки Узбекистан, який містить завідомо підроблені відмітки штампів Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону України 21 та 24 листопада 2011 року. Відповідач наголошує на тому, що при зверненні із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну зазначені відмітки про перетин державного кордону надавалися позивачем для підтвердження законності перебування на території України, що у свою чергу згідно п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» є підставою для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 Відповідач не погоджується із твердженням позивача про порушення порядку при прийнятті оскаржуваного рішення, затвердженого постановою Кабміну від 26 грудня 2002 року № 1983, а саме з відсутністю обґрунтованого висновку про скасування дозволу на імміграцію та з прийняттям оскаржуваного рішення без надіслання повідомлення позивачу щодо можливості надання пояснень на зихист своєї позиції, оскільки: по-перше наведений обґрунтований висновок був складений УДМС в Херсонській області 17 квітня 2018 року; по-друге чинним законодавством не передбачений обов'язок суб'єкта владних повноважень направляти особі наведений висновок, а тільки надсилати повідомлення про право на надання пояснень; по-третє згідно рішення УДМС у Київській області від 03 вересня 2015 року, яким позивачу було заборонено в'їзд в Україну до 03 вересня 2018 року, ОСОБА_1 на момент складення висновку про скасування дозволу та прийняття оскаржуваного рішення знаходилась поза межами території України, що у свою чергу позбавило відповідача можливості викликати ОСОБА_1 для надання пояснень в обґрунтування своєї позиції. З огляду на вказане, відповідач вважає оскаржуване рішення правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Ухвалою від 10 жовтня 2018 року суд прийняв рішення про перехід із спрощеного позовного провадження в загальне провадження та призначив підготовче засідання на 16 жовтня 2018 року.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив і просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заяви по суті, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 13 серпня 2018 року до суду звернулась громадянка Республіки Узбекістан ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.), з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення УДМС в Херсонській області від 18 квітня 2018 року про скасування їй дозволу на імміграцію.

17 липня 2012 року ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» надано дозвіл на імміграцію в Україну.

27 липня 2012 року ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3, терміном дії «безстроково».

30 березня 2018 року УДМС в Херсонській області направлено на адресу Директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України матеріали для ознайомлення з проектом висновку про скасування дозволу на імміграцію позивачу від 17 квітня 2018 року для прийняття рішення про його погодження (вих. № 6501.4-5015/65.1-18).

10 квітня 2018 року Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства погоджено наведений висновок (вих. № 8.1-1163/8.1.1-18).

17 квітня 2018 року УДМС в Херсонській області складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на підставі п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». У висновку вказується, що в результаті проведення перевірки, встановлений факт прийняття 03 вересня 2015 року УДМС України в Київській області рішення про заборону в'їзду вказаній іноземці в Україну строком на три роки згідно подання УБЗПТЛ УМВС України в Київській області від 11 червня 2015 року. Подання в свою чергу ґрунтується на вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області, згідно якого, ОСОБА_1 визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, а саме у використанні паспорта громадянина Республіки Афганістан серії НОМЕР_2 від 22 січня 2009 року, який містить підроблені відмітки Державної прикордонної служби про перетин державного кордону України 21 та 24 листопада 2011 року.

18 квітня 2018 року УДМС України в Херсонській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого ОСОБА_1 17 липня 2012 року (направлено листом за вих. № 6501.4-6161/65.3-18 на адресу позивача: АДРЕСА_1).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до преамбули Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773 в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні) цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ст. 2 Закону № 3773 правовий статус ноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ч. 1). Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини (ч. 2).

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання (ст. 4 Закону № 3773).

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491 в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491 визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів. Так, за приписами ч. 1 п. п. 2, 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема:

- перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію;

- виконання умов для надання такого дозволу;

- відсутність підстав для відмови у його наданні;

- приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491 встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Наведене не заперечується п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983 в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні), згідно якого для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: копія документа, що посвідчує особу (підтверджує громадянство (підданство) чи статус особи без громадянства); три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Відповідно до приписів п. 4 ст. 10 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію не надається, зокрема якщо особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ненадання особою повного пакету документів, які до того ж мають бути достовірними, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні в такому випадку не видаються.

Згідно ст. 4 Закону 2491 дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком № 1983 (в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні).

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Наведене свідчить на користь висновку, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Особі, яка отримала дозвіл на імміграцію, тобто перебування на законних підставах в Україні якої визнано державою, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами перевірки УДМС в Херсонській області поданих позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну та переліку документів, визначених ст.9 Закону України «Про імміграцію», п. 11 Порядку № 1983, ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну від 17 липня 2012 року та посвідку на постійне проживання в Україні від 27 липня 2012 року, терміном дії «безстроково».

Таким чином, державою визнано та зафіксовано законність перебування іноземної громадянки на території України та надано їй право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про імміграцію" (у редакції, що діяла на час прийняття рішення відповідачем про скасування дозволу) дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

- з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

- іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

- дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

- це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

- іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію", орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта, а підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного, в розумінні даного Закону, органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Відповідно до п.п. 21-23 Порядку № 1983 (у редакції, що діяла на час прийняття рішення відповідачем про скасування дозволу) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п.22). ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст.13 Закону України "Про імміграцію".

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного висновку (подання), а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Вказана правова позиція узгоджується також з правовою позицію Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 18 жовтня 2016 року по справі К/800/5875/16.

З огляду на зазначене, суд не бере до уваги доводи позивача щодо винесення оскаржуваного рішення без складення обґрунтованого висновку про скасування дозволу на імміграцію, обов'язковість наявності якого передбачено п. 22 Порядку № 1983, оскільки відповідний висновок від 17 квітня 2018 року складений та погоджений уповноваженими на те органами у відповідності до наведеного Порядку та наявний у матеріалах справи. Крім того, суд вважає помилковим посилання позивача на обов'язок відповідача направляти даний висновок особі, відносно якої він складений, так як цей обов'язок не передбачений чинним законодавством.

Проте, відсутність у матеріалах справи запрошення для надання пояснень, яке мало бути направлене відповідачем на адресу ОСОБА_1 у місячний строк з моменту отримання відповідачем висновку, передбаченого п. 22 вказаного Порядку, дає підстави стверджувати, що права позивача були безпідставно порушені, а процедуру прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію дотримано частково, що у свою чергу призвело до позбавлення територіальним органом ДМС України можливості позивача захищати та обґрунтовувати свою позицію під час прийняття цього рішення.

До того ж суд критично ставиться до посилання відповідача на відсутність позивача на території України під час вирішення питання про скасування його дозволу на імміграцію згідно заборони в'їзду в Україну строком на три роки, як на підставу ненадсилання позивачу запрошення для надання особистих пояснень, оскільки відсутність позивача на території України не може бути підставою для обмеження його права на подання обґрунтованих пояснень на свій захист. В той же час у відзиві відповідач вказує на те, що оскаржуване рішення від 18 квітня 2018 року було отримане представником позивача, що дає підстави вважати про наявність у відповідача можливості направлення відповідного запрошення представнику ОСОБА_1

Відносно обґрунтованості оскаржуваного рішення суд зазначає наступне.

Відповідач в письмових запереченнях та поясненнях, наданих в судовому засіданні стверджував, що дозвіл на імміграцію позивачу наданий на підставі підробленого документа, оскільки під час звернення із заявою про отримання відповідного дозволу, позивачем для підтвердження законності перебування на території України було пред'явлено підроблені відмітки штампів Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону, що підтверджується вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2014 року по справі № 359/9619/14-к. Відтак, згідно п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (дозвіл на імміграцію надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність) відповідач прийняв рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Суд зауважує на тому, що статтею 9 Закону України «Про імміграцію» та пунктом 11 Порядку № 1983 (в редакціях, що діяли на момент отримання позивачем дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні) встановлено вичерпний перелік документів, які мають подаватися при зверненні до відповідного суб'єкта владних повноважень з заявою про отримання дозволу на імміграцію, однак наведеними нормативно-правовими актами не передбачалася необхідність подання у такому випадку документа із відміткою Державної прикордонної служби про перетин державного кордону, а тому вказаний документ не може бути підставою для скасування відповідного дозволу.

Варто зазначити, що паспорт, в якому проставлена вказана відмітка подається до територіальних органів ДМС України при отриманні дозволу на імміграцію лише з метою встановлення (ідентифікації) особи та підтвердження її громадянства (підданства) чи статусу особи без громадянства (п. 11 Порядку № 1983).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до рішення Управління МВС України в Херсонській області від 17 липня 2012 року про надання дозволу на імміграцію в Україну, документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 терміном дії безстроково.

Отже, державний орган при прийнятті рішення про надання позивачу відповідного дозволу, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України та керуючись п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 наведеного Закону не виявив, у зв'язку з чим надав дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання в Україні.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про необґрунтованість рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено: кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання; кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну; на здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб; права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Як передбачено положеннями ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

В рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі "Фадєєва проти Росії" від 09 червня 2005 року, суд зазначив, що: "Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".

В рішенні у справі "Христов проти України" від 19 лютого 2009 року, в якому Європейський Суд з прав людини зазначив: "Суд наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар". Зважаючи на ці обставини, Суд визнає, що "справедлива рівновага" виявилася порушеною і що заявниця несла особистий і надмірний тягар. Це означає, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції і статтю 1 Першого протоколу.

Виходячи з дійсно встановлених обставин скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу, суд встановив, що дане рішення негативно впливає на його життя, порушує принцип "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

При вирішенні даної справи суд враховує той факт, що на території України постійно проживає син ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.), у зв'язку із чим, реалізація оскаржуваного рішення призведе до роз'єднання малолітньої дитини з її матір'ю, що згідно положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 9 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою ВР УРСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII), ст. ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства» є недопустимим.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував. Натомість, позивач довів протиправність рішення суб'єкта владних повноважень про скасування дозволу на імміграцію від 18 квітня 2018 року.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що має бути задоволеним повністю.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до приписів ч. 1 ст. 39 КАС України.

Таким чином, керуючись статтями 2, 9, 12, 14, 139, 241 - 246, 205, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області від 18.04.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну виданий ОСОБА_6 17.07.2012 року.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області , вул.Перекопська,168, м.Херсон,73036) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) грн.80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 22 жовтня 2018 р.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 3.1.3