Справа № 2а-1313/11/0970
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 жовтня 2018 року

Київ

справа №2а-1313/11/0970

адміністративне провадження №К/9901/27417/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

при секретарі: Горбатюку В.С.,

за участі: представника відповідача - Бикова В.А.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Фізичної особи- підприємця ОСОБА_3

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2016 (головуючий суддя: Левицька Н.Г., судді: Обрізко І.М., Сапіга В.П.)

у справі № 810/4026/15

за позовом Фізичної особи- підприємця ОСОБА_3

до Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області

про скасування рішення про застосування фінансових санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області (далі - відповідач), в якому просив: скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 28.02.2011 №090459 у сумі 102124,00 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.10.2014 позов задоволено: скасовано рішення Регіонального управління Департаменту САТ ДПА України в Івано-Франківській області від 28.02.2011 №090459.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2016 постанову суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного суду, та залишити в силі постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм: ст. 19 Конституції України, ст.13 Європейської Конвенції з прав людини та пункту 1 ст. 1 Протоколу першого до неї, пункту 5 частини 1 ст. 157, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, абзацу 5 та 14 частини 2 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (Закон № 481/95-ВР). Доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційним судом не було враховано надані позивачем належні докази, а саме, що він не здійснював підприємницьку діяльність в магазині, який розташований в АДРЕСА_1 (далі - магазин), що підтверджується укладеним договором суборенди між ним та ОСОБА_4 від 31.01.2011.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право надання заперечення проти касаційної скарги. При цьому, представник відповідача у судовому процесі заперечував проти касаційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено у судовому процесі, контролюючим органом була проведена перевірка господарської одиниці, яка перебувала на титулі оренди у позивача, - магазину за адресою: АДРЕСА_1

Фактичною підставою для застосування до позивача фінансових санкцій згідно з оспорюваним рішенням, стали висновки акту фактичної перевірки від 17.02.2011 № 9/32-03/НОМЕР_1. За висновками цього акту позивачем порушені норми ст. 15 Закону № 481/95-ВР, у зв'язку зі встановленням фактів: роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензії (реалізовано одну пляшку горілки «Княгинин голд» 0.5 л., по ціні 35,00 грн., та одну пачку сигарет «R 1» по ціні 10,00 грн.). Перевірка проводилась спільно із працівниками ДПА в області, якими складено акт перевірки від 17.02.2011 №090064 встановлено факт порушення норм ст. 226 ПК України: зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразку, а саме: в магазині зберігалося 29 пляшок горілки «Пшенична хвиля» 0.5 л., виробництва ТОВ «АЛГЗ-Плюс» м. Артемівськ, вул. Червоноармійська,43, Донецької області, дата розливу не вказана, з наклеєними марками акцизного податку (згідно опису) на яких вказано код області 09 (Івано-Франківська область), що не відповідає коду області виробника (Донецька область).

За наслідками перевірки відповідачем стосовно позивача прийняте рішення №090459 від 28.02.2011 про застосування фінансових санкцій в загальній сумі 102124,00 грн., а саме: за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії в сумі 78142,00 грн., за роздрібну торгівлю тютюновими виробами без наявності ліцензії в сумі 22282,00 грн., зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка в сумі 1700,00 грн.

Відповідно до абзацу третього частини 4 ст. 11 Закону №481/95-ВР, алкогольні напої та тютюнові вироби, які виробляються в Україні, а також такі, що імпортуються в Україну, позначаються марками акцизного податку в порядку, визначеному законодавством.

Частиною 14 ст.15 Закону № 481/95-ВР, роздрібна торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами може здійснюватись суб'єктами підприємницької діяльності всіх форм власності за наявності у них ліцензії.

У підпунктах 14.1.107 та 14.1.109. пункту 14.1 ст. 14 ПК України дано визначення наступним поняттям: марка акцизного податку - спеціальний знак для маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів, віднесений до документів суворого обліку, який підтверджує сплату акцизного податку, легальність ввезення та реалізації на території України цих виробів; маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів - наклеювання марки акцизного податку на пляшку (упаковку) алкогольного напою чи пачку (упаковку) тютюнового виробу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України щодо виробництва, зберігання та продажу марок акцизного податку.

Пунктом 226.6 ст. 226 ПК встановлено, що маркуванню підлягають усі алкогольні напої з вмістом спирту етилового понад 8,5 відсотка об'ємних одиниць. Маркування вироблених в Україні алкогольних напоїв із вмістом спирту етилового до 8,5 відсотка об'ємних одиниць не здійснюється.

Кожна марка акцизного податку на алкогольні напої повинна мати окремий номер, місяць і рік випуску марки та позначення про суму сплаченого акцизного податку за одиницю маркованої продукції, крім суми акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі алкогольних напоїв (пункт 226.7 цієї статті).

Згідно із пунктом 226.9. цієї статті , вважаються такими, що немарковані: алкогольні напої та тютюнові вироби з підробленими марками акцизного податку; алкогольні напої та тютюнові вироби, марковані з відхиленням від вимог положення, затвердженого Кабінетом Міністрів України, відповідно до якого здійснюються виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів, та/або марками, що не видавалися безпосередньо виробнику або імпортеру зазначеної продукції; вироблені в Україні алкогольні напої з марками акцизного податку, на яких зазначення суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, не відповідає сумі, визначеній з урахуванням чинних на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари; алкогольні напої іноземного виробництва з марками акцизного податку, на яких зазначена сума акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, не відповідає сумі, визначеній з урахуванням міцності продукції, місткості тари та розміру ставок акцизного податку, діючих на момент виробництва марки.

Згідно з абзацами третім та четвертим пункту 5 Положення №1251, марка для алкогольних напоїв, крім виноробної продукції (лікеро-горілчана продукція), вітчизняного виробництва виготовляється у зеленій кольоровій гамі, для алкогольних напоїв, які є виноробною продукцією, вітчизняного виробництва - червоній, для алкогольних напоїв, крім виноробної продукції (лікеро-горілчана продукція), імпортного виробництва - фіолетовій, для алкогольних напоїв, які є виноробною продукцією, імпортного виробництва - оранжевій, для тютюнових виробів вітчизняного виробництва (з фільтром та без фільтра) - зеленій, для тютюнових виробів імпортного виробництва (з фільтром та без фільтра) - синій кольоровій гамі..

На кожну марку наносяться такі реквізити: індекс регіону України (згідно з додатком), що відповідає місцезнаходженню виробника продукції, позначений двома цифрами (для маркування вітчизняної продукції), серія із чотирьох літер і шестизначний номер, два двозначних числа (місяць і рік, у якому вироблено марки для алкогольних напоїв) або двозначне та однозначне числа (рік і квартал, у якому вироблено марки для тютюнових виробів) через скісну риску та сума акцизного податку (для алкогольних напоїв), сплаченого за одиницю продукції, з точністю до тисячного знака, крім суми акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі алкогольних напоїв.

Застосовуючи вказані норми, суд апеляційної інстанції зробив юридично правильний висновок про правомірність застосованого до позивача штрафу згідно з оспорюваним рішенням з огляду на встановлення у судовому процесі фактів реалізації продавцем позивача пляшки горілки «Княгинин голд» 0.5 л., пачки сигарет «R 1» за відсутності ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами; а також зберігання у приміщенні магазину горілки «Пшенична хвиля» 0.5 л. без акцизних марок встановленого зразка (виробник: ТОВ «АЛГЗ-Плюс» м. Артемівськ, вул. Червоноармійська, 43, Донецької області, дата розливу не вказана, на марках акцизного податку вказано код області 09 (Івано-Франківська область), що не відповідає коду області виробника (Донецька область). Вказані обставини встановлені апеляційним судом на підставі оцінки доданих до матеріалів справи акту перевірки від 17.02.2011 № 9/32-03/НОМЕР_1; пояснень ОСОБА_4 від 17.02.2011, наданих нею під час перевірки; а також встановлених у постанові Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 09.12.2011 у справі № 3-478/2011 обставин щодо фактів вказаних вище порушень норм Закону № 481/95-ВР.

При цьому, апеляційним судом було обґрунтовано зроблено висновок про недоведеність позивачем у судовому процесі обставин того, що вказані порушення норм Закону № 481/95-ВР були вчинені ОСОБА_4, яка здійснювала господарську діяльність у магазині на підставі укладеного із позивачем договору суборенди від 31.01.2011 (а.с. 93-94). Такий висновок суду був зроблений на підставі оцінки умов договору оренди від 07.01.2011 (а.с. 91-92), за якими позивач орендував магазин, та договору суборенди, з посиланням на який позивач підтверджував передачу магазину в суборенду ОСОБА_4 - розмір орендної плати за першим у двічі більший за плату за суборенду за другим; пояснень ОСОБА_4 від 17.02.2011, наданих нею під час перевірки, в яких остання вказувала, що працює продавцем позивача. Вказані обставини, апеляційний суд обґрунтовано оцінив як такі, що ставлять під сумнів доводи позивача про передачу магазину у суборенду ОСОБА_4 Оцінка судом вказаних доказів була зроблена із врахуванням обставин ненадання інформації про факт передачі магазину у суборенду під час перевірки; відсутності інших доказів на підтвердження цього факту; відсутності доказів здійснення підприємницької діяльності саме ОСОБА_4; відсутності будь яких зауважень до акту перевірки з боку позивача, зокрема: щодо обставин, якими він обґрунтовує підстави позову, тоді як перевірка проводилась у його присутності. Оцінка доказів судом апеляційної інстанції зроблено із дотриманням норм ст. 86 КАС України.

Посилання позивача на встановлені постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2011, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2014, у справі № 2а-873/11/0970, обставини щодо здійснення господарської діяльності саме ОСОБА_4 обґрунтовано не прийняті апеляційним судом як такі, що мають преюдиційне значення для суду. Ці висновки суду є юридичною оцінкою судом обставин у справі при вирішенні спору.

З приводу посилань позивача у судовому процесі на обставини, встановлені постановою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 29.06.2011 у справі № 3-267/2011, то обставини, встановлені у цій постанові не оцінювалися судами попередніх інстанцій. Позивач не посилався на неї як доказ у судовому процесі, а суд, у силу норм частини 1 ст. 86 КАС України, при вирішення спору обмежений доказами, які містяться у матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частина 2 цієї статті).

Згідно частини 3, якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів (частина 6 цієї статті).

За змістом вказаних правових норм, обов'язку суб'єкта владних повноважень довести правомірність прийнятого ним рішення відповідає обов'язок суб'єкта підприємницької діяльності, позивача у справі, довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України). У разі надання контролюючим органом, суб'єктом владних повноважень, доказів, на підтвердження правомірності прийнятого ним рішення, зокрема і щодо встановленого ним під час перевірки порушення, позивач, відповідно до встановленого частиною 1 ст. 71 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення оскаржуваних судових рішень) обов'язку повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У касаційній скарзі позивачем не наводиться доводів щодо того, що такі докази апеляційним судом не були прийняті до уваги, або відхилені як неналежні.

Безпідставними є також посилання позивача на порушення апеляційним судом норм частини 1 ст. 6, частини 1 ст. 7, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пункту 1 ст. 1 Протоколу Першого до цієї Конвенції. При посиланні на порушення апеляційним судом вказаних норм Конвенції, касаційна скарга не містить доводів у чому саме мало місце порушення судом вказаних норм - позивач вказує про те, що його було притягнуто до відповідальності за правопорушення, яке він не вчиняв.

Відповідно до частини 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Частиною 1 ст. 7 цієї Конвенції встановлено, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина 1 ст. 1 Першого Протоколу).

Будь-яких доводів щодо порушення апеляційним судом права позивача на справедливий суд, або притягнення його до відповідальності за правопорушення, яке на час вчинення не визначалось як правопорушення, або права позивача на мирне володіння його майном, позивач у касаційній скарзі не наводить.

Доводи, наведені позивачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко