Справа № 820/4811/18
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2018-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

08 жовтня 2018 р. справа № 820/4811/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біленського О.О.,

при секретарі судового засідання Поволяєвій К.В.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 (61033, м. Харків, вул. Курська, буд. 6, рнокпп НОМЕР_1) до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова (61022, м. Харків, майдан Свободи 5, 2 під., 3 пов., ) про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова №76 від 02.05.2018 року про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1;

- зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за період починаючи з моменту припинення такої виплати;

- визнати протиправними дії Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова по невнесенню в електронну базу даних інформації про виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за довіреністю та непроставленню відповідної відмітки у виплатних відомостях;

- зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова внести в електронну базу даних інформації про виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за довіреністю та проставити відповідну відмітку у виплатних відомостях.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримує пенсію за віком та перебуває на обліку в Київському ОУПФУ міста Харкова. Позивач за довіреністю від 11.12.2015 року, посвідченою нотаріально, надала повноваження своєму брату ОСОБА_3 бути своїм представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх організаціях, підприємствах і установах з усіх питань, що стосуються довірителя. Серед інших було надано право представляти інтереси Позивача в Пенсійному фонді, а також отримувати усі грошові суми, у тому числі пенсію. До 01.10.2017 року ОСОБА_3 отримував пенсію для Позивача за цією довіреністю у відділенні поштового звязку. Позивач з 2016 року знаходиться за межами України, оскільки виїхала в гості до свого сина в Канаду, де тимчасово проживає і у даний час. Коли ОСОБА_3 у жовтні 2017 року в черговий раз прийшов отримувати пенсію для Позивача, йому було відмовлено у видачі коштів та повідомлено про необхідність звернутись до пенсійного органу для врегулювання питання подальшої виплати пенсії за довіреністю. В Київському ОУПФУ міста Харкова ОСОБА_3 повідомили про необхідність подання ОСОБА_2 заяви про виплату пенсії за довіреністю, оскільки з дати подання такої заяви минуло більше року, посилаючись при цьому на ч. 2 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після цього Позивач направила до Відповідача заяву, посвідчену консулом Генерального консульства України в Торонто (Канада) 21.12.2017 року, в якій просила поновити виплату належної їй пенсії ОСОБА_3 за довіреністю, так як сама тимчасово перебуває в Канаді. На цю заяву Відповідач надав відповідь у листі від 21.02.2018 року №4219-41/02-01, в якій повідомив, що виплата пенсії Позивачу припиняється, оскільки згідно паспорту громадянина України позивача її знято з реєстрації місця проживання і нове місце проживання в Україні не встановлено. 02.05.2018 року Відповідачем було прийнято рішення № 76 за заявою Позивача від 23.04.2018 року, яким було відмовлено у поновленні виплати Позивачу пенсії у звязку з тим, що вона особисто із відповідною заявою до управління не зверталася, реєстрація в електронному журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію, не проводилася. Позивач та її представник ОСОБА_3 вважають таке рішення незаконним та таким, що порушує законне право Позивача на отримання призначеної їй раніше пенсії за віком.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що пунктом 1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого правлінням Пенсійного фонду України 25.11.2005р. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.07.2014р. за №895/25672, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Подання заяв на поновлення виплати пенсії представниками, що діють на підставі нотаріально завірених довіреностей, не передбачено діючим законодавством. Представник відповідача також зазначив, що підстави для винесення рішення про поновлення виплати ОСОБА_2 пенсії відсутні у зв'язку з тим, що вона особисто із відповідною заявою до управління не зверталася, реєстрація в електронному журналі реєстрацїї рішень органу, що призначає пенсію не проводилася.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідні положення Порядку № 22-1, якими встановлюється право вчиняти певні дії від імені в інтересах особи, що має право на пенсію, лише законним представникам, а представники на підставі нотаріальної довіреності таких прав чомусь не мають - не відповідають нормам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Виплата пенсії Відповідачем була припинена без наявності належного рішення та без офіційного визначеним передбаченої законом підстави для цього, що є суттєвим порушенням вимог закону та прав Позивача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримує пенсію за віком та перебуває на обліку в Київському ОУПФУ міста Харкова.

Позивач за довіреністю від 11.12.2015 року, посвідченою нотаріально, надала повноваження своєму брату ОСОБА_3 бути своїм представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх організаціях, підприємствах і установах з усіх питань, що стосуються довірителя. Серед інших було надано право представляти інтереси Позивача в Пенсійному фонді, а також отримувати усі грошові суми, у тому числі пенсію.

До 01.10.2017 року ОСОБА_3 отримував пенсію для позивача за цією довіреністю у відділенні поштового звязку.

Позивач з 2016 року знаходиться за межами України, оскільки виїхала в гості до свого сина в Канаду, де тимчасово проживає і у даний час.

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 в черговий раз прийшов отримувати пенсію для позивача, йому було відмовлено у видачі коштів та повідомлено про необхідність звернутись до пенсійного органу для врегулювання питання подальшої виплати пенсії за довіреністю.

В Київському ОУПФУ міста Харкова ОСОБА_3 повідомили про необхідність подання ОСОБА_2 заяви про виплату пенсії за довіреністю, оскільки з дати подання такої заяви минуло більше року, посилаючись при цьому на ч. 2 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Після цього позивач направила до відповідача заяву, посвідчену консулом Генерального консульства України в Торонто (Канада) 21.12.2017 року, в якій просила поновити виплату належної їй пенсії ОСОБА_3 за довіреністю, так як сама тимчасово перебуває в Канаді.

На вказану заяву відповідач надав відповідь у листі від 21.02.2018 року № 4219-41/02-01, в якій повідомив, що виплата пенсії позивачу припиняється, оскільки згідно паспорту громадянина України позивача її знято з реєстрації місця проживання і нове місце проживання в Україні не встановлено.

02.05.2018 року Відповідачем було прийнято рішення № 76 за заявою позивача від 23.04.2018 року, яким було відмовлено у поновленні виплати позивачу пенсії у звязку з тим, що вона особисто із відповідною заявою до управління не зверталася, реєстрація в електронному журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію, не проводилася.

Судом встановлено, що рішення органу ПФУ про припинення виплати раніше призначеної пенсії згідно ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не приймалось.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому судом встановлено, що відповідачем не приймалось рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Отже, твердження відповідача про необхідність звернення особисто ОСОБА_2 з заявою про поновлення виплати пенсії є необгрунтованим, оскільки рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідачем не приймалось.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління пенсійного Фонду України, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

З огляду на викладене, суд критично відноситься до тверджень відповідача щодо подання особисто пенсіонером до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку заяви про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, оскільки відсутні обмеження щодо первісного звернення пенсіонера з апостильованою заявою засобами поштового звязку, що не позбавляє орган ПФУ права в подальшому стежити за дотриманням приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.09.2018 року по справі №129/2275/16-а, від 17.07.2018 року по справі №211/1789/17 та рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 травня 2018 року по зразковій справі №805/402/18.

Згідно з положеннями ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч.2 ст.47 Закону №1058-ІV, пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Судом встановлено, що позивач направила до відповідача заяву, посвідчену консулом Генерального консульства України в Торонто (Канада) 21.12.2017 року, в якій просила поновити виплату належної їй пенсії ОСОБА_3 за довіреністю, так як сама тимчасово перебуває в Канаді.

Таким чином, вимоги законодавства щодо поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю були дотримані позивачем, підстави для припинення виплати пенсії позивачу в цьому разі відсутні.

Вказане свідчить про протиправність рішення Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова №76 від 02.05.2018 року про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 та наявність підстав для зобовязання Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за період починаючи з моменту припинення такої виплати, та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що позовні вимоги визнати протиправними дії Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова по невнесенню в електронну базу даних інформації про виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за довіреністю та непроставленню відповідної відмітки у виплатних відомостях та зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова внести в електронну базу даних інформації про виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за довіреністю та проставити відповідну відмітку у виплатних відомостях, є похідними та також підлягають задоволенню.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги документально і нормативно обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (61033, м. Харків, вул. Курська, буд. 6, рнокпп НОМЕР_1) до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова (61022, м. Харків, майдан Свободи 5, 2 під., 3 пов., ) про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним рішення Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова (61033, м. Харків, вул. Курська, буд. 6, рнокпп НОМЕР_1) №76 від 02.05.2018 року про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова (61033, м. Харків, вул. Курська, буд. 6, рнокпп НОМЕР_1) поновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, починаючи з моменту припинення такої виплати.

Визнати протиправними дії Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова (61033, м. Харків, вул. Курська, буд. 6, рнокпп НОМЕР_1) по невнесенню в електронну базу даних інформації про виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за довіреністю та непроставленню відповідної відмітки у виплатних відомостях.

Зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова (61033, м. Харків, вул. Курська, буд. 6, рнокпп НОМЕР_1) внести в електронну базу даних інформації про виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за довіреністю та проставити відповідну відмітку у виплатних відомостях.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22.10.2018 року.

Суддя Біленський О.О.