Справа № 826/5455/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2018 року № 826/5455/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ»
доОфісу великих платників податків Державної фіскальної служби
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 15 січня 2018 року,-
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Метінвест-СМЦ») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі по тексту - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № від 15 січня 2018 року за формою «В4».

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що з боку відповідача вбачається довільне трактування норм Податкового кодексу України, оскільки нарахування резерву знецінення запасів не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість згідно статті 185 Податкового кодексу України; не підпадає під дію норм пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, адже пов'язане з господарською діяльністю підприємства. При цьому, згідно стандартів бухгалтерського обліку майно обліковується у складі активів позивача, а також відсутнє підтвердження фактичної втрати майна, яке знаходиться на тимчасово непідконтрольній території України, та неможливості його використання у не виробничій та не господарській діяльності підприємства.

У відзиві на адміністративний позов представник податкового органу зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте правомірно та обґрунтовано, оскільки знецінені запаси не можуть бути використані в господарській діяльності, яка згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу. Позивач повинен був нарахувати податкове зобов'язання згідно вимог пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України та виписати податкові накладні на суму використаних товарів не в господарській діяльності та зареєструвати їх в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму ПДВ 25 612 584,00 грн. за період березень 2017 року.

Представник позивача подав до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, в якому зазначив, що активи (запаси) на суму 128 062 917,00 грн. продовжують рахуватися в бухгалтерському та податковому обліку Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» та призначаються для використання в господарській діяльності.

В письмових поясненнях до відзиву представник податкового органу повідомив, що та обставина, що запаси вибули з розпорядження підприємства незалежно від його волі в даному випадку не має значення, оскільки стосується виключно основних виробничих та невиробничих засобів відповідно до вимог пункту 189.9 статті 189 Податкового кодексу України. Також, та обставина, що підприємством не визнаний факт втрати права власності на запаси, не проведено інвентаризацію активів та не списано такі запаси з балансу, не впливає на виникнення обов'язку нарахування податкових зобов'язань, оскільки виникнення таких зобов'язань пов'язано виключно з напрямком використання належних платнику запасів. Крім того, підпунктом 38.10 статті 38 Розділу ХХ Податкового кодексу України встановлений виняток з правила виникнення податкових зобов'язань виключно для необоротних активів, які були набуті платником податку станом на 14 квітня 2014 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 06 серпня 2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача заперечували проти задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 14 листопада 2017 року по 04 грудня 2017 року на підставі направлень від 13 листопада 2017 року №216 та №217, виданих Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпунктів 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, пункту 82.2 статті 82 Податкового кодексу України на підставі наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 10 листопада 2017 року №2533 проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» з питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість внаслідок вибуття товарів, виробничих запасів та інших оборотних активів за період січень-червень 2017 року відповідно до затвердженого плану документальної перевірки, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №122/28-10-47-06/32036829 від 11 грудня 2017 року.

Перевіркою встановлено порушення підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, пункту 189.1 статті 189, пункту 198.5 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.4 статті 200, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту (р. 19 декларації з ПДВ), що призвело до завищення суми від'ємного значення ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (р.21 декларації) за березень 2017 року в розмірі 25 612 584,00 грн.

Вказані висновки ґрунтуються на тому, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест СМЦ» у березні 2017 року з посиланням на пункт 34 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 2 (МСБО 2) «Запаси», в бухгалтерському обліку здійснено знецінення запасів, які станом на 31 березня 2017 року знаходились на тимчасово непідконтрольній території України до нульової вартості, тобто запаси вартістю 128 062 917,70 грн. знецінені до вартості 0,00 грн.

При цьому, зазначені запаси обліковуються на балансі Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» у складі активу на рахунках «Прочие запасы для капитальных инвестиций», «Топливо-энергетические материалы-СМ», «Запасные части и оборудование-СМ», «Прочие материалы-СМ», «Сортовой прокат-СМ», «Трубная продукция-СМ», «Плоский прокат-Товары», «Сортовой прокат-Товары», «Трубная продукция-Товары».

У ході проведення перевірки отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» заяви про вчинення кримінального правопорушення стосовно майна, яке належить підприємству та яке з 15 березня 2017 року знаходиться у незаконному володінні під контролем представників так званої «ДНР».

Перевіркою встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» у березні 2017 року здійснено в межах балансу операцію зі зміни напрямку використання та статусу вказаних запасів на загальну суму 128 062 917,70 грн., а станом на 31 березня 2017 року чиста вартість реалізації цих запасів визначена підприємством у сумі 0,00 грн. Тобто з цієї дати вони не були призначені для використання у господарській діяльності підприємства.

Також перевіркою встановлено, що зазначені запаси обліковувались в бухгалтерському обліку Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» за вартістю їх придбання, яка складає 128 062 917,70 грн.

На підставі висновків акта перевірки податковим органом 15 січня 2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» визначено завищення від'ємного значення з податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 25 612 584,00 грн.

Незгода позивача із вказаним податковим повідомленням-рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно пункту 187.1. статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на платника податку - продавця товарів/послуг покладений обов'язок при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Водночас, відповідно до підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Постачанням товарів також вважаються, зокрема:

- будь-яка із зазначених дій платника податку щодо матеріальних активів, якщо платник податку мав право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі придбання зазначеного майна чи його частини (безоплатна передача майна іншій особі; передача майна у межах балансу платника податку, що використовується у господарській діяльності платника податку для його подальшого використання з метою, не пов'язаною із господарською діяльністю такого платника податку; передача у межах балансу платника податку майна, що планувалося для використання в оподатковуваних операціях, для його використання в операціях, що звільняються від оподаткування або не підлягають оподаткуванню);

- ліквідація платником податку за власним бажанням необоротних активів, які перебувають у такого платника.

Не є постачанням товарів випадки, коли основні виробничі засоби або невиробничі засоби ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, а також в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення необоротних активів, або коли платник податку надає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення необоротних активів в інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що податкове законодавство розмежовує правовий режим оподаткування оборотних та необоротних активів, зокрема, основних виробничих і невиробничих засобів.

При цьому, основні засоби - це матеріальні цінності, що використовуються в господарській діяльності підприємства більш як один рік та вартість яких поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом. Так, виробничі основні засоби безпосередньо беруть участь у виробничому процесі, їх вартість поступово переноситься на вартість виробленої продукції, а відтворення відбувається за рахунок коштів, що визначаються величиною нарахованого зносу і надходять у складі виручки за реалізовану продукцію. Невиробничі основні засоби не використовуються у господарській діяльності підприємства і не переносять своєї вартості на вартість виробленої продукції, їх відтворення здійснюється за рахунок прибуток, що залишається в розпорядженні підприємства після сплати податків.

Відповідно до пункту 3 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» оборотні активи - гроші та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу чи протягом дванадцяти місяців з дати балансу.

Значну частку оборотних активів на підприємствах складають запаси.

Згідно пункту 6 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 2 «Запаси» запаси - це активи, які: а) утримуються для продажу у звичайному ході бізнесу; б) перебувають у процесі виробництва для такого продажу або в) існують у формі основних чи допоміжних матеріалів для споживання у виробничому процесі або при наданні послуг.

Пунктом 8 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 2 «Запаси» визначено, що запаси включають товари, що були придбані та утримуються для перепродажу, у тому числі, наприклад, товари, придбані підприємством роздрібної торгівлі та утримувані для перепродажу, або земля та інша нерухомість для перепродажу. Запаси включають також готову вироблену продукцію або незавершене виробництво суб'єкта господарювання й основні та допоміжні матеріали, призначені для використання в процесі виробництва. У випадку виконавця послуг запаси включають витрати на послуги, як це описано в параграфі 19, для яких суб'єкт господарювання ще не визнав відповідний дохід.

Водночас, пунктом 6 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 2 «Запаси» передбачено, що чистою вартістю реалізації є попередньо оцінена ціна продажу у звичайному ході бізнесу мінус попередньо оцінені витрати на завершення та попередньо оцінені витрати, необхідні для здійснення продажу, а справедливою вартістю є ціна, яка була б отримана від продажу актива або сплачена за передачу зобов'язання у звичайній операції між учасниками ринку на дату оцінки

Крім того, пунктом 7 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 2 «Запаси» визначено, що чиста вартість реалізації - це чиста сума, яку суб'єкт господарювання очікує отримати від продажу запасів у звичайному ході бізнесу. Справедлива вартість відображає ціну, за якою відбувалася б звичайна операція продажу такого ж об'єкта запасів на основному (або найсприятливішому) ринку для такого об'єкта запасів між учасниками ринку на дату оцінки. Перша - це вартість, визначена суб'єктом господарювання, остання - ні. Чиста вартість реалізації для запасів може не дорівнювати справедливій вартості мінус витрати на продаж.

Пунктом 34 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 2 «Запаси» передбачено, що коли запаси реалізовані, їхня балансова вартість повинна визнаватися витратами періоду, в якому визнається відповідний дохід. Сума будь-якого часткового списання запасів до їх чистої вартості реалізації та всі витрати запасів повинні визнаватися витратами періоду, в якому відбувається часткове списання або збиток. Сума будь-якого сторнування будь-якого часткового списання запасів, що виникає в результаті збільшення чистої вартості реалізації, повинна визнаватися як зменшення суми запасів, визнаної як витрати в періоді, в якому відбулося сторнування.

Наведене свідчить, що знецінення до нульової вартості запасів, що знаходились на непідконтрольній території України, було цілком правомірною операцією.

Водночас, пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов'язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, пунктом 189.9 статті 189 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються за самостійним рішенням платника податку, така ліквідація для цілей оподаткування розглядається як постачання таких основних виробничих або невиробничих засобів за звичайними цінами, але не нижче балансової вартості на момент ліквідації.

Норма цього пункту не поширюється на випадки, коли основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення основних виробничих або невиробничих засобів, що підтверджується відповідно до законодавства або коли платник податку подає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів у інший спосіб, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням.

Враховуючи, що основні виробничі або невиробничі засоби не є оборотними активами, положення пункту 189.9 статті 189 Податкового кодексу України не можуть розповсюджуватись на операції з запасами, які є оборотними активами, адже дія вказаного пункту Податкового кодексу України стосується певних подій, що могли відбутись лише з основними виробничими чи невиробничими засобами.

Пунктом 38.10 статті 38 розділу ХХ Податкового кодексу України передбачено, що з метою оподаткування податком на додану вартість необоротні активи, придбані (збудовані, споруджені, створені) до 14 квітня 2014 року і які станом на 1 січня 2017 року знаходяться на території населених пунктів, на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, не вважаються: такими, що призначаються для використання (або починають/почали використовуватися) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків; невиробничими необоротними активами в розумінні цього Кодексу.

Тобто, у разі коли товари (не вибуваючи з власності платника податку) починають використовуватись в операціях, що не є господарською діяльність платника податку, такий платник повинен нарахувати податкові зобов'язання з податку на додану вартість.

Податковим кодексом України визначено винятки, за яких товари не вважаються такими, що використовуються в операціях, що не є господарською діяльністю, за яких товари повинні одночасно відповідати трьом критеріям, а саме: належати до необоротних активів; бути створеними/придбаними до 14 квітня 2014 року; станом на 01 січня перебувати на тимчасово окупованій території.

Тобто, та обставина, що запаси знаходились на тимчасово окупованій території, не стосується даних правовідносин, адже стосується виключно необоротних активів, які були набуті платником податком станом на 14 квітня 2014 року.

В даному випадку суд погоджується з доводами податкового органу, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України в частині обов'язку позивача нарахувати податкові зобов'язання з ПДВ на суму вартості знецінених оборотних активів, які продовжують обліковуватись в балансі підприємства за нульовою вартістю, оскільки підприємство не передбачає в подальшому отримання будь-якого доходу внаслідок використання запасів у власній діяльності та зазначає про це у своєму бухгалтерському обліку.

Суд звертає увагу, що обов'язок з нарахування податкових зобов'язань пов'язаний виключно з напрямком використання належних платнику запасів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест СМЦ» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко