Справа № 2040/6519/18
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2018 р. справа №2040/6519/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., за участі секретаря судового засідання Корнієнка А.Д.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 (пр-т. ОСОБА_4АДРЕСА_1, м. Харків, 61204) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд.9, м. Київ, 01001, ), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд.24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.07.2018 №223-18;

- зобов'язати Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем винесено рішення №223-18 від 16.07.2018. Позивач з зазначеним рішення не погоджується, вважає його незаконним та таким, що винесено з порушення норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволені позову у зв'язку з тим, що через відсутність умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішенням ДМС України громадянці ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивач надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що висновок відповідача є не обґрунтованим та робився без урахування та аналізу існуючої ситуації в ОСОБА_6. У звязку з чим вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням принципів вказаних у ч. 2 ст. 2 КАС України необґрунтовано, нерозсудливо, недобросовісно, непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього та відповіді на відзив на позовну заяву, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, громадянка ОСОБА_6, 22.05.2017 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області.

09 серпня 2018 року позивач отримала повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 47 від 09.08.2018 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 16.07.2018 р. № 223-18.

Позивачем зазначено, що вона народилась у 1998 році в ОСОБА_6 у провінції Фар'яб, за етнічним походженням є таджичкою. Разом із батьками (батько - Ешмурад ОСОБА_3, мати ОСОБА_7 Зохра), двома сестрами (Вахіда, Фаріда) та двома братами (Обайдуллах, Хабібуллах) проживала до весни 2016 року у районі Паштун Кот міста Маймана, яке є центром провінції Фар'яб. Батько викладав в університеті Фар'яб та тримав невеликий продуктовий магазин.

У квітні 2016 року додому позивача надійшов лист з погрозами від угрупування Таліблан. У листі батьку позивача ставилось у вину те, що він навчався у Росії, працював у Кабульському політехнічному інституті, був членом Народно-демократичної партії ОСОБА_6 за часів президента Наджабулли, не робив намаз та не ходив у мечеть. Талібан вимагав, щоб він віддав до їх лав двох своїх синів - Хабібуллаха та Обаідуллаха, для того щоб вони воювали проти чинного уряду ОСОБА_6 та військ НАТО. Також від батька позивача вимагали, щоб він віддав заміж: своїх дочок (Фаріда, ОСОБА_3, Вахіда) за талібів та сплатив штраф у 40 тисяч дол. США. У випадку відмови вони обіцяли спалити будинок та вбивати по одному його дітей. Після цих погроз сім'я позивача втекли до родича у місто Мазарі-Шаріф.

У травні 2016 року батько позивача був викрадений представниками руху Талібан. Після його викрадення позивач разом із братами та сестрами втекли до друга батька позивача у Таджикистан. У квітні 2017 року вони прибули на територію України з метою отримання захисту.

Батько позивача розповів, що тиждень утримувався у підвалі. Протягом цього затримання його били, піддавали жорстокому, принижуючому гідність поводженню. У нього вимагали гроші та погрожували вбити дітей у випадку, якщо позивачка їх не сплачу. Через це він, під наглядом членів Талібану, був вимушений продати землю, яка належала позивачу у районі Унджалот провінції Фар'яб, та віддати їм 20 000 дол. США. Від нього вимагали ще 20 000 дол. США. Таліби відпустили його для того, щоб він знайшов ці гроші. Після цього він втік з міста Мазарі-Шаріф до Кабулу, їздив до Таджикистану для того, щоб забрати позивача з братами та сестрами, а потім виїхав разом із матірю позивача до України, у жовтні 2017 року позивач також прибула на територію України з метою отримання захисту.

Також позивачем зазначено, що вона не може повернутись до ОСОБА_6, оскільки має побоювання стати жертвою переслідувань від терористичного руху Талібан та через ситуацію загально поширеного насильства та систематичного порушення прав людини в ОСОБА_6. ОСОБА_6 не здатна забезпечити захист від терористичного угрупування Талібан та від загрози бути вбитою в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців унормовано, що, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до частин 1-2 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин ( ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до міграційного органу з заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в приписів національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнена від обов'язку надавати докази.

Також суд зазначає, що згідно зі ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які узгоджуються з п.F Конвенції про статус біженців, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Судом встановлено, що позивачем в обґрунтування її заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано відповідачу доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивачку біженцем у розумінні Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таких доказів також не було надано до суду.

Також позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв'язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Водночас, позивач, звертаючись до відповідача із заявою, вказала на побоювання повернутися до країни походження через ймовірність бути вбитою в умовах внутрішнього збройного конфлікту, проте відповідних доказів з цього приводу на виконання ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не надала, до того ж, як встановлено судом, позивач не тікала із ОСОБА_6 від небезпеки, рятуючи своє життя, а прибула до України з Таджикістану.

Отже, вказане свідчить про непов'язаність обґрунтованих побоювань позивачки бути вбитою в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини із бажанням проживати в Україні.

Суд зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій ОСОБА_8 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Поряд з цим, ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідні посилання позивачки характеризують загальне положення в країні походження заявниці та не містять конкретних відомостей про її утиски, або можливість таких.

Водночас, беручи до уваги пункти Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, суд зазначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу необхідно надавати оцінку саме зверненню особи, а не ситуації, яка склалася у країні його походження.

Проте, надаючи оцінку заяві позивача, суд відмічає, що останньою не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту унормовано ст. 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

В силу приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (зареєстр. в Мінюсті 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884), останні, визначаючи процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містять перелік обов'язків, покладених уповноважену особу територіального органу ДМС та ДМС України.

Так, п.2.1 Правил унормовано, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж)заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Водночас, набуття таких повноважень можливо лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що унормовано п. 5.1 Правил, згідно яких, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Окрім того, судом з матеріалів особової справи позивача встановлено, що до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_3 надала національний паспорт ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 № 0040414, з нотаріально завіреним перекладом. У своїй заяві-анкеті та при проведенні співбесід стверджує, що місцем її народження є провінції Фаряб, але у вищевказаному паспортному документі, зазначене місце народження Кабул. Як повідомляє заявниця під час співбесіди від 22.05.2017 «папин знакомый сделал так, что в Посольстве написали в паспорте, что я родилась в Кабуле». Під час співбесіди від 14.11.2017 на питання: «Вы расписывались у себя в паспорте?», заявниця відповіла: «не помню...я не знаю, это дядя всё делал». Під час співбесіди від 22.05.2017 заявниця повідомила, що отримати паспорт їй допомогав однокурсник батька, вона навіть не була присутня під час цього. На питання: «откуда у Вас паспорт? Расскажите подробно, когда, где и как Вы его получали?», заявниця повідомила, що «в Душанбе, папин однокурсник помогал», на питання, чи була заявниця особисто присутня при цьому, вона відповіла «нет, не присутствовала», на питання: «При получении паспорта Вы должны были расписаться лично. Кто ставил за Вас подпись?», вона відповіла «не знаю, точно это была не я, я там не присутствовала». Щодо подачі документів на оформлення паспорту на питання: «Когда и с кем ходила, когда подавала документы на получение паспорта?», заявниця відповіла «...Я дала свои документы однокурснику папы дома, и он всё оформил». На питання: «Вы собственноручно заполняли анкеты на получение паспорта?», заявниця відповіла: «Нет, просто отдала документы».

Тобто під час співбесід зясувалось суперечлива інформація щодо умов видачі та особистої присутності заявниці під час оформлення паспорта Посольством ОСОБА_6 в Таджикистані.

При візуальному огляді ГУ ДМС у Харківській області наданих документів, встановлено, що сторінка 10 національного паспорту містить візову етикетку з фотокарткою, чорнила якої розмиті у нижній частині. Зверху над фотокарткою (зліва та справа) відсутні візерунки водних знаків, що свідчить про можливі технічні зміни, які вплинули на стан фарби біля фотокартки.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з метою зясування ймовірного внесення змін до паспортного документу заявниці, а також з метою встановлення правдивої інформації щодо обставин оформлення та отримання заявницею її паспорта для виїзду за кордон, ГУ ДМС України в Харківській області звернулося до Управління Служби безпеки України в Харківській області із відповідним запитом (№6301.8.4-215/63.1-18 від 11.01.2018).

За результатами експертного дослідження №14/15 від 25.04.2018, отриманими від Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України (лист начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області № 70/2-6836 від 15.05.2018) встановлені стійкі, суттєві розбіжні ознаки, які виходять за межі варіацій цих ознак у наданих зразках підпису особи, що дозволяє зробити вірогідний висновок, що підпис в графі «Hosder's Signature» в паспортному документі 00040414 виконаний не особою, що надавала зразки як ОСОБА_3.

Також не підтверджено інформацію щодо мети в'їзду на територію України й оформлення навчальної візи за запрошенням. Встановлено невиконання вимог п. 15 Порядку видачі іноземцям та ОБГ запрошень на навчання «стажування» в України та їх реєстрації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 11.12.2015 №1272. ГУ ДМС України в Харківській області були направлені відповідні запити директору Українського державного центру міжнародної освіти (№ 04/4-31478 від 01.12.2017) та ректору університету економіки та права «КРОК» (№04/4-32659 від 13.12.2017). За отриманою від ДП «Український державний центр міжнародної освіти» інформацією (№473 від 21.12.2017), запрошення зареєстровано Вищим навчальним закладом «Університет економіки та права «КРОК», реєстраційний номер №63500 від 04.11.2016, студентка навчалася на 1 курсі, ОКР бакалавр, очна форма навчання, наказ про відрахування №11С-1 від 02.02.2017. За інформацію ВНЗ «Університет економіки та права «КРОК», запрошення на навчання № НОМЕР_1 було видано, але в Університет громадянка не прибула, до занять не приступила (лист №474 від 27.12.2017).

На співбесідах ОСОБА_3 не повідомила, що приїхала в Україну на навчання, натомість повідомила, що не мала змоги закінчити навчання та покинула школу, в заяві-анкетів вказала, що, що освіту в м. Фар'яб «полностью не закончила».

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідачем зроблено обґрунтовані висновки про те, що існують підстави вважати сумнівною та суперечливою інформацію, що надається заявницею відносно себе, а саме: 1) ОСОБА_3 не підтвердила особистої присутності під час оформлення та видачі національного паспорту, тобто не довела, що національний паспорт ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 № 0040414 отримувала у встановлений законом спосіб; 2) існують підстави вважати сумнівною та суперечливою інформацію щодо мети в'їзду на територію України.

Оригіналів листа-погрози від руху «Талібан» та листа з поліції, долучених позивачем до заяви, не надано. Окрім того, з копії перекладу листа - погрози вбачається, що він надійшов з сусідньої провінції Балх, при цьому, як вбачається з матеріалів справи, саме в провінції Балх, а саме Мазари-Шаріф проживала родина заявниці після втечі з провінції Фар'яб (заява-акета від 22.05.2017).

Окрім цього, щодо листів від «Талібан», за ІКП зазначена така інформація: «...За даними Європейського офісу з питань надання притулку (EASO) від 01.12.2012: "после падения режима талибов ушли в 2001 году старшие лидеры талибов ушли в подполье, и инфраструктура была не налажена. Во время реорганизации появились их первые заявления так называемые Шабнамах («ночные письма» в виде брошюр). В «ночных письмах» также держались угрозы.

Специальный докладчик ООН ОСОБА_9 упоминал запугивание посредством «ночных писем» в отчете о своей миссии в Афганистане в 2009 году. Талибы распространяли их, пример, прикрепляя к дверям мечетей, в школах и на общественных рынках; в них содержатся общие указания или угрозы населению. Другие «ночные письма» были отправлены сдельным лицам по определенным адресам.

В «ночных письмах» содержатся угрозы повстанцев, требующие прекратить работать на правительство или на международные военные силы, не вступать в афганскую местную полицию (АМП), не смотреть телевизор, не ходить в школу, присоединиться к джихаду, платить ушр или закят или оставлять двери открытыми на ночь для размещения талибов.

«Согласно статье, опубликованной в газете The Guardian, в центре Кабула расположен магазин, где афганцы могут купить всевозможные поддельные документы, в том числе «ночные письма». Работник магазина заявил: «Мы можем написать все, что вам нужно, это зависит от обстоятельств»;

«Письма не имеют материальных гарантий подлинности, в отличие от других документов, таких как международные паспорта. По этой причине, как описано в статье The uardian, «ночное письмо» очень легко подделать и очень трудно отличить подлинное от поддельного...».

Отже, твердження заявниці про те, що її родині надходив лист з погрозами від руху «Талібан», що змусили її виїхати з країни походження, викликають сумніви і не можуть вважатися достовірними чи правдоподібними.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, а відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлена рішенням ДМС України від 16.07.2018 року № 225-18, обумовлена наявністю підстав, та є такою, що винесена в межах чинного законодавства України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем у спірних правовідносинах доведено правомірність своїх дій та прийнятого рішення.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 5-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 (пр-т. ОСОБА_4АДРЕСА_1, м. Харків, 61204) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд.9, м. Київ, 01001, ), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд.24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі складено 19 жовтня 2018 року.

Суддя О.Г. Котеньов