Справа № 826/3789/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 жовтня 2018 року № 826/3789/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доМіністерства юстиції України,
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України №4.7/4-2017 від 02.06.2017 року про відмову в переведені ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№58) до Роменської виправної колонії (№56).

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідно до вироку Апеляційного суду Чернігівської області позивачу призначено покарання у виді довічного позбавлення волі та визначено для відбування покарання колонію максимального рівня безпеки - Державну установу "Замкова виправна колонія (58)" (далі також - ЗВК (58).

Посилаючись на те, що через значну відстань ЗВК (58) від місця постійного проживання матері - ОСОБА_3, позивач звернувся до Міністерства юстиції України з клопотанням щодо його переведення для подальшого відбуття покарання до виправної колонії, найближчої до місця проживання його родичів - Роменської виправної колонії №56 чи Новгород-Сіверської установи виконання покарань №31. Проте, Центральною комісією Міністерства юстиції України (далі також - Комісія) рішенням від 02.06.2017 №4.7/4-2017 відмовлено у переведенні у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, яких засуджено до довічного позбавлення волі.

Позивач вважає рішення таким, що прийнято всупереч нормам чинного законодавства, яким визначено, що засуджений до довічного позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній або виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого, а також нормам Конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки порушує його право на повагу до сімейного життя.

Крім того, позивачем зазначено, що його не повідомлено про місце, час та дату розгляду його клопотання про переведення, що позбавило заявника можливості бути присутнім при розгляді клопотання чи забезпечити участь представника позивача.

На його думку, оскаржене рішення прийнято не уповноваженим складом комісії та має дискримінаційний характер.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України №4.7/4-2017 від 02.06.2017 року про відмову в переведені ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№58) до Роменської виправної колонії (№56).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 20.04.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву відмовлено.

Через канцелярію суду 30.04.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Через канцелярію суду 07.05.2018 року відповідачем подано клопотання про поновлення строку для надання відзиву на позовну заяву, разом з яким долучено відзив на позовну заяву із доказами направлення позивачу.

Через канцелярію суду 14.05.2018 року відповідачем подано заяву про долучення доказів у справі, разом з якою в якості доказу долучено службову записку та докази направлення такої заяви позивачу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву відмовлено. Продовжено строк подання відзиву на позовну до 07.05.2018 року. В задоволенні заяви відповідача про поновлення строку для подання доказів у справі відмовлено. Продовжено строк подання доказів у справі до 14.05.2018 року.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на наступне.

За результатами розгляду клопотання, протоколом Центральної комісії Міністерства юстиції України № 4.7/4-2017 від 02.06.2017 позивачу відмовлено у переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до Роменської виправної колонії (№ 56) враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджений до довічного позбавлення волі.

Зазначене підтверджується довідкою від 02.05.2018 року, наданою в. о. начальника відділу контролю за виконанням судових рішень державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» в якій зазначається що станом на 01.06.2017 року на секторі для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56) відбувало покарання засуджених - 135 чоловік, при плановому наповненні - 110 чоловік.

Відповідно до Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправних колоніях максимального рівня безпеки, затвердженого наказом Державного Департаменту з питань виконання покарань №124 від 28.07.2005, засуджені до довічного позбавлення волі тримаються в секторах максимального рівня безпеки.

На момент розгляду Центральною комісією питання переведення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 до ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)», в останній були відсутні вільні місця для тримання такої категорії осіб, як засудженні до довічного позбавлення волі.

З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Комісією прийнято законне рішення.

Через канцелярію суду 11.07.2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримано повністю.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, засудженим до довічного позбавлення волі вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 09.08.2004 року, 21.04.2017 року до Міністерства юстиції України подано клопотання (вх.М-13040 від 10.05.2017) про переведення із Замкової виправної колонії (№58) до Роменської виправної колонії (№56) з метою відбувати покарання у виправній колоній, що територіально наближена до місця проживання матері позивача та інших близьких родичів.

В якості додатків до клопотання позивачем долучено копії паспортів свого та близьких родичів, свідоцтва про народження, свідоцтва про укладення шлюбу, довідки з особової справи засудженого, довідки - витягу з особової справи засудженого та інші.

Згідно з підпунктом 4.7 пункту 4 Порядку денного Протоколу №4 від 02.06.2017 року Центральної комісії Міністерства юстиції України розглянуто звернення засудженого ОСОБА_1 та одноголосно вирішено відмовити засудженому ОСОБА_1 у переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до Роменської виправної колонії (№56), враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі.

Вважаючи рішення таким, що порушує права та інтереси позивача, останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до частини другої статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 року за № 266/30134 (далі також - Положення № 266/30134).

Щодо твердження позивача про порушення Комісією порядку розгляду клопотання позивача про переведення, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 12 пункту 3 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - це колегіальний орган, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Центральна комісія утворюється Міністром юстиції України у кількості не менше дев'яти осіб. До складу центральної комісії обов'язково входять заступник Міністра юстиції України, на якого згідно з розподілом обов'язків покладено координацію та контроль за діяльністю Державної кримінально-виконавчої служби, директор Департаменту Державної кримінально-виконавчої служби України, керівники підрозділів, які здійснюють організацію оперативної роботи, медичного забезпечення, контролю за виконанням судових рішень.

Згідно з розділом IV Положення №266/30134 у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

У виняткових випадках, коли вирішення питання потребує більш ґрунтовного та детального вивчення обставин, отримання додаткових доказів, документів чи пояснень, необхідних для прийняття міжрегіональною та центральною комісіями рішень, строк розгляду питання може бути продовжено, але не більше ніж на 15 календарних днів. У разі прийняття такого рішення відповідна комісія письмово повідомляє про це уповноважений орган, заявника з наданням обґрунтованого роз'яснення.

За наявності обставин, визначених у пункті 3 цього розділу, міжрегіональна та центральна комісії можуть запросити до участі у засіданні заявника, уповноваженого представника органу, якими ініційоване питання, що підлягає розгляду та прийняттю за ним рішення відповідною комісією.

Міжрегіональна та центральна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, СІЗО та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Засідання комісії вважається правомочним, якщо на ньому присутні не менше ніж дві третини її складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого є вирішальним.

Член комісії у разі незгоди з рішенням, прийнятим комісією, має право у письмовій формі викласти свою окрему думку, яка додається до протоколу засідання комісії.

У разі відсутності будь-кого з членів комісії (крім голови, його заступника та секретаря комісії) його обов'язки виконує особа, яка згідно з функціональними обов'язками по службі її заміщає. Підстави відсутності члена комісії вносяться до протоколу. У разі відсутності секретаря комісії комісія обирає секретаря засідання з числа присутніх членів комісії.

Голови, їх заступники та члени комісій є персонально відповідальними за законність прийнятого рішення.

При прийнятті рішення про переведення засуджених осіб у зв'язку із припиненням діяльності або реорганізацією (закриттям) установи виконання покарань може бути організовано виїзне засідання комісії.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 розділу V Положення №266/30134 рішення комісій оформлюються протоколами, які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Протокол комісії веде секретар.

Про прийняте комісією рішення уповноваженим органам, установам чи заінтересованим особам надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), а засудженому - оголошується під підпис.

Щодо складу Комісії, судом встановлено, що відповідно до копії Протоколу №4 Центральної комісії Міністерства юстиції України від 02.06.2017 року, долученої до матеріалів справи (далі також - Протокол), на засіданні Комісії присутні голова комісії, члени комісії у складі 6 осіб та секретар комісії. Відсутніх - 1 особа.

Оскільки на засіданні 02.06.2017 року присутні 8 членів Комісії, що свідчить про більшість присутніх членів Комісії, слід дійти висновку, що засідання Комісії є правомочним.

Згідно з підпунктом 4.7 пункту 4 Порядку денного Протоколу №4 від 02.06.2017 року Центральної комісії Міністерства юстиції України розглянуто звернення засудженого ОСОБА_1 та одноголосно вирішено відмовити засудженому ОСОБА_1 у переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до Роменської виправної колонії (№56), враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі.

З огляду на одноголосне прийняття рішення щодо позивача правомочним складом Комісії, твердження позивача щодо того, що розгляд клопотання про переведення приймалося не повним складом Комісії, оскільки був відсутній один із членів Комісії, є помилковим.

Щодо твердження позивача про те, що його протиправно не повідомлено про місце, час та дату розгляду клопотання про переведення, суд зазначає, що з аналізу наведених норм Положення №266/30134 встановлено, що лише у виняткових обставинах, які потребують отримання додаткових доказів, документів або пояснень, обґрунтованого роз'яснення заявника щодо його клопотання комісії можуть запросити до участі у засіданні заявника, уповноваженого представника органу, якими ініційоване питання, що підлягає розгляду та прийняттю за ним рішення відповідною комісією.

З матеріалів справи вбачається, що Комісією не встановлено виняткових обставин, передбачених Положенням №266/30134, які потребували участі позивача у засіданні Комісії, отже, суд дійшов висновку, що Комісією не порушено право позивача на участь у засіданні Комісії, якою прийнято оскаржуване рішення.

Щодо підстав відмови Комісією позивачу у переведенні до іншої виправної колонії, суд зазначає наступне.

Серед основних завдань центральної комісії є, зокрема: розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Відповідно до статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за № 265/30133 (далі також - Положення № 265/30133).

Зокрема, пунктом 4 розділу ІV Положення № 266/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до його місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім'ї засудженого" здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім'ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім'ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім'ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім'ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що позивачем дотримано усі вимоги до оформлення клопотання про переведення, що також не заперечується відповідачем.

З матеріалів справи встановлено, що з метою належного розгляду клопотання позивача, виконуючим обов'язки начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» В.В. Золотко 02.05.2018 року направлено відповідачу довідку, в якій повідомлено, що станом на 01.06.2017 року на секторі для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» відбувало покарання засуджених - 135 чол., при плановому наповненні - 110 чол.

Водночас, відповідно до копії службової записки №422-6-18 від 08.05.2018 року за підписом директора Департаменту взаємодії з органами державної влади І. Лозінським, Департамент з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України проінформовано, що в період часу з 21.04.2017 року по 02.06.2017 року Центральною комісією Міністерства юстиції України не приймалися рішення щодо переведення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, для відбування покарання до державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», враховуючи відсутність вільних місць для тримання категорії осіб, засудженої до довічного позбавлення волі.

Згідно з підпунктом 4.7 пункту 4 Порядку денного Протоколу №4 від 02.06.2017 року Центральної комісії Міністерства юстиції України розглянуто звернення засудженого ОСОБА_1 та одноголосно вирішено відмовити засудженому ОСОБА_1 у переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до Роменської виправної колонії (№56), враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем здійснено усі необхідні заходи для розгляду клопотання позивача, а позивачу відмовлено з об'єктивної причини - відсутності вільних місць для тримання категорії осіб, засудженої до довічного позбавлення волі.

Аналогічну позицію висловлено Європейським судом з прав людини у справі «Вінтман проти України», яким зазначено «… Щодо другої підстави, яка ґрунтується на відсутності вільних місць, Суд може погодитися, що, якщо це насправді було причиною відмов органів влади у задоволенні клопотань заявника про переведення, її ціль могла полягати у боротьбі з переповненістю колоній».

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (засуджений до довічного позбавлення волі, АДРЕСА_1, ДУ «Замкова виправна колонія (№ 58)» (тимчасово перебуває в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» 14000, вул. Реміснича, 2, м. Чернігів) паспорт НОМЕР_1);

Відповідач:Міністерство юстиції України (01001, м. Київ. вул. Городеиького, 13, ).

Суддя Л.О. Маруліна