Справа № 196/1022/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

Київ

справа №196/1022/16-а

адміністративне провадження №К/9901/45014/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу №196/1022/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення сум неотриманої пенсії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року, ухвалену у складі головуючого судді Бойка Ю.О., та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Богданенка І.Ю., суддів: Уханенка С.А., Дадим Ю.М.,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області про:

- визнання дій такими, що були здійснені без урахування вимог пункту 6 статті 92 Конституції України та Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»» відносно здійснення нарахування пенсії згідно зі статтею 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»;

- зобов'язання перерахувати пенсію із застосуванням вимог статті 25 Закону України Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»» та стягнення недоотриманих сум пенсії;

- зобов'язання утриматися від самостійного відходу від встановленого законом та судом порядку нарахування пенсії.

Постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суди встановили, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області.

У січні 2009 року відповідачем з 20 листопада 2008 року позивачу вперше призначено пенсію як інваліду війни, відповідно до поданої 8 січня 2009 року заяви та на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (з часу встановлення групи інвалідності).

У вересні 2016 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою щодо порядку пенсійного забезпечення позивача.

Листом від 16 вересня 2016 року відповідач навів розрахунок пенсії позивача та повідомив про відсутність підстав для перерахунку пенсії. Зазначив, що до складу розміру щомісячної пенсійної виплати позивача належить, зокрема, підвищення інвалідам війни ІІ групи відповідно до статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 40% від прожиткового мінімуму, встановленого для непрацездатних осіб, що з 1 травня 2016 року становить 452 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем неправомірно не виплачується підвищення до пенсії в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, звернувся до суду з даним позовом.

Суди, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що інвалідам війни пенсії за вислугу років підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 28 квітня 2006 року включно, а з 29 квітня 2006 року у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, зокрема інвалідам ІІ групи в розмірі 40%, як фактично і виплачується позивачеві.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, представник позивача подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У поданих запереченнях відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін з огляду на таке.

Статтею 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, що діяла з 1 січня 1996 року) передбачалося, що пенсії по інвалідності підвищуються у таких розмірах:

а) на 400 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни I групи;

б) на 350 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни II групи;

в) на 200 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни III групи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 4 квітня 2006 року №3591-ІХ, статтю 25 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено у такій редакції: «особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії по інвалідності підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом» (набрав чинності з 29 квітня 2006 року).

Крім того, статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 18 листопада 2004 року N2212-IV) встановлювалося, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 5 жовтня 2005 року №2939-ІV (який набрав чинності з 1 січня 2006 року) положення частини 4 статті 13 цього Закону викладено у новій редакції, зокрема, інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, інвалідам війни пенсії за вислугу років підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 28 квітня 2006 року включно, а з 29 квітня 2006 року у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.

Таким чином, право позивача на призначення та отримання пенсії по інвалідності та, зокрема, підвищення до пенсії, безпосередньо пов'язано із встановленням йому інвалідності у зв'язку з проходженням військової служби.

Як встановлено судом, позивачу інвалідність встановлена у листопаді 2008 року та з 20.11.2008 призначено пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Отже, як на час виникнення права на призначення пенсії по інвалідності, отримання підвищення до пенсії так і на час призначення пенсії позивачу, підвищення до пенсії у відповідності до положень статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» обчислювалося у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи наведене, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність дій Управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області щодо виплати позивачу підвищення до пенсії, що передбачене статтею 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як інваліду війни ІІ групи, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За змістом частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судами рішень, а тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 343, 350, 356 КАС України, Суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017 року у справі №196/1022/16-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон ,

Судді Верховного Суду