Справа № 802/2751/14-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №802/2751/14-а

адміністративне провадження №К/9901/6009/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (судді-доповідача),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року (головуючий суддя Вергелеса А.В.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2015 року (головуючий суддя Боровицький О.А., судді: Граб Л.С., Совгира Д.І.) у справі №802/2751/14-а за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Подолянка-7» до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1, про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Подолянка-7» (надалі також - позивач, ОСББ) звернулось в суд з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області (надалі також - Інспекція ДАБК), Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Вінницькій області (надалі також - Реєстраційна служба), в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність Інспекції ДАБК по перевірці достовірності даних, внесених до декларації про початок виконання будівельних робіт від 01.11.2013 року, зареєстрованої за № ВН 79 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29.11.2013 року, зареєстрованої за № ВН 40 на об`єкт - «реконструкція квартири АДРЕСА_1, замовником якого є ОСОБА_1»;

- скасувати реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 01.11.2013 року, зареєстрованої за № ВН 79 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 29.11.2013 року, зареєстрованої за № ВН 40 на об`єкт - «реконструкція квартири АДРЕСА_1, замовником якого є ОСОБА_1»;

- скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, видане 10.12.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області Шуляк Анастасією Олегівною;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав (з відкритим розділом), індексний №8889223, прийняте 10.12.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області Шуляк Анастасією Олегівною стосовно реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 площею 120 кв.м., яке виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданого 10.12.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області Шуляк Анастасією Олегівною.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2015 року, адміністративний позов задоволено частково:

- скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт зареєстровану інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 01.11.2013 р. за № ВН 79;

- скасовано реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації зареєстровану інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 29.11.2013 р. за № ВН 40;

- скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, видане 10.12.2013 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Шуляк Анастасією Олегівною, індексний номер: 14345670;

- скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 8889223 від 10.12.2013 р., винесене державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Шуляк Анастасією Олегівною;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 1 листопада 2013 року Інспекцією ДАБК за № ВН 79, зареєстровано на замовлення ОСОБА_1 декларацію про початок виконання будівельних робіт - реконструкцію квартири АДРЕСА_1.

29 листопада 2013 року Інспекцією ДАБК за № ВН 409, зареєстровано на замовлення ОСОБА_1 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - реконструкцію квартири АДРЕСА_1.

10 грудня 2013 року, після прийняття реконструкцію квартири АДРЕСА_1 в експлуатацію, державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області Шуляк Анастасією Олегівною, ОСОБА_1 видано свідоцтво серії НОМЕР_1, індексний номер: 14345670, про право власності АДРЕСА_1 площею 120 кв.м.

Також, 10 грудня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області Шуляк Анастасією Олегівною прийнято рішення №8889223 про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 площею 120 кв.м. за ОСОБА_1.

Писаренко Любов`ю Вікторівною в поданих до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт та в декларації про готовність об`єкта до експлуатації зазначено недостовірні дані.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що в декларації про початок виконання будівельних робіт замовником зазначено, що такі роботи полягають у реконструкції квартири АДРЕСА_1. Натомість, згідно плану квартири АДРЕСА_1 та експлікації її внутрішніх площ, складених до її реконструкції слідує, що її загальна площа становить 102,2 кв.м. та складається з: коридору - 16,8 кв.м, комори - 3,7 кв.м, кімнати - 23.9 кв.м., санвузлу - 4.5 кв.м, кімнати - 17,1 кв.м, кімнати - 20,2 кв.м, кухні - 11.6 кв.м., туалету - 1.5 кв.м, балкону - 0,9 кв.м. Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт та реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації здійснено на квартиру АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 120,00 кв.м. Відповідно до плану квартири АДРЕСА_1 та експлікації її внутрішніх площ, складених після її реконструкції слідує, що її загальна площа становить 120,00 кв.м. та складається з: коридору - 18,4 кв.м, комори - 3,7 кв.м, кімнати - 23.9 кв.м., санвузлу - 4.5 кв.м, кімнати - 17,1 кв.м, кімнати - 20,2 кв.м, кухні - 14.0 кв.м., туалету - 1.5 кв.м, балкону - 0,9 кв.м. та літньої кімнати - 17.3 кв.м.

Суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 здійснено не реконструкцію квартири, в існуючих межах, а добудову окремого приміщення, поза її межами (змінено геометричні розміри).

Разом з тим, здійснення вказаної добудови, а саме літньої кімнати, відбулося ще у 2010 році і рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.10.2010р. у справі №2-6769/10, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціального суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.09.2011, вирішено знести самочинно збудовану прибудову до квартири АДРЕСА_1 та привести територію на якій здійснено самочинне будівництво до первинного стану за рахунок забудовника ОСОБА_1, що в подальшому останньою зроблено не було.

З цих підстав суди дійшли висновку про наявність підстав для скасування реєстрацій декларації про початок виконання будівельних робіт і про готовність об'єкта до експлуатації. Скасовуючи свідоцтво про право власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суди вказали, що вони є похідними від позовних вимог про скасування реєстрації декларацій, а відтак підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивачем пропущено строки звернення до суду з цим позовом, оскільки про наявність спірних декларацій ОСББ було обізнано ще у грудні 2013 року. Крім того, скаржник зазначає, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.10.2010р. у справі №2-6769/10, на підставі її заяви було визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому суд, задовольняючи заяву, встановив, що прибудову прийнято в експлуатацію, у зв'язку з чим вона не є самочинно збудована. Право власності на прибудову зареєстровано і видано свідоцтво. За таких обставин, скаржник наполягає на тому, що у цій справі висновки судів не відповідають обставинам справи, а тому судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спір між сторонами, суди виходили з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, суди попередніх інстанції не звернули уваги, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства &?в;…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 КАС у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС у редакції, чинній на час вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій, справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 16 ЦК до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб'єктом владних повноважень та суб'єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Основним мотивом на обґрунтування допущення Інспекцією протиправної бездіяльності та протиправності оскаржуваних у справі рішень відповідачів є те, що у зв'язку з відхиленням від проектної документації та істотними порушеннями Державних будівельних норм України при реконструкції квартири шляхом будівництва прибудови, така прибудова не мала бути прийнята в експлуатацію та підлягає знесенню як об'єкт самочинного будівництва.

З установлених судом першої інстанції обставин справи убачається, що ОСОБА_1 після реєстрації Інспекцією Декларації набула право власності на збудовану нею прибудову. Запис про таке право внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а третьою особою отримано відповідне свідоцтво про право власності.

Таким чином, у результаті та на підставі оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, яке, як зазначає позивач, прийнято внаслідок допущення Інспекцією протиправної бездіяльності, у третьої особи виникло речове право на майно, тому цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що цей спір стосується приватноправових відносин, адже існує речове право ОСОБА_1 на прибудову, що виникло в результаті та після реєстрації спірних Декларацій, видане свідоцтво про право власності, яке зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому вирішення питання правомірності набуття цією фізичною особою такого права, як і питання щодо порушення прав позивача внаслідок неправомірної, як на думку позивача, реєстрації Декларацій і видачі Свідоцтва, має здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №802/233/16-а (провадження № 11-290апп18).

Відповідно до пункту 5 частини першої стаття 349 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції діючій з 15 грудня 2017 року, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно зі статтею 354 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із закриттям провадження у даній справі.

Відповідно до статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1).

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на те, що ОСББ звернулося до суду з позовом про визнання протиправними дій Інспекції ДАБК та скасування реєстрації Декларацій, а також визнання протиправним і скасування свідоцтва про право власності і рішення про державну реєстрацію прав, такий спір за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки фізичної особи - третьої особи у справі - ОСОБА_1, незважаючи на те, що позивач є юридичною особою, а відповідач - суб'єкт владних повноважень.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №911/4111/16 (провадження №12-69гс18).

Керуючись статтями 345, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2015 року у справі №802/2751/14-а скасувати.

Провадження у справі №802/2751/14-а закрити.

Роз'яснити Об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Подолянка-7», що цей спір підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду