Справа № 201/6474/17 (2-а/201/235/2017)
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

Київ

справа №201/6474/17 (2-а/201/235/2017)

адміністративне провадження №К/9901/44657/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в складі судді: Ходаківського М.П. від 08 серпня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Чабаненко С.В., Баранник Н.П., Щербака А.А. від 25.10.2017 у справі №201/6474/17 (2-а/201/235/2017) за позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень та зобов'язати вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В травні 2017 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро (далі - Центральне ОУПФУ) щодо відмови у поновленні призначеної їй пенсії по інвалідності з 01.04.2015 та пенсії за віком з 03.01.2017; зобов'язати відповідача відновити їй з 01.04.2015 виплату пенсії по інвалідності та виплатити недоотриману суму пенсії; зобов'язати відповідача відновити їй з 03.01.2017 виплату пенсії за віком та продовжувати її виплату в подальшому.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2017 року позов в частині вимог щодо визнання протиправними дій та зобов'язання відповідача відновити позивачу пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 01.04.2015 по 04.11.2016 залишено без розгляду. Визнано протиправними дії Центрального ОУПФУ щодо відмови позивачу у поновленні призначеної пенсії по інвалідності з 05.11.2016 та пенсії за віком з 03.01.2017. Зобов'язано відповідача відновити з 05.11.2016 виплату ОСОБА_2 пенсії по інвалідності та виплатити недоотриману суму, та відновити позивачу з 03.01.2017 виплату пенсії за віком. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року скасовано постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2017 року та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що оскільки станом на 01.06.2015 не було прийнято закон щодо призначення всіх пенсій, то скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", а тому підстави для невиплати спецпенсій відпали і з 01.06.2015 перешкоди для виплати їй пенсії відсутні. Вважає, що суд апеляційної інстанцій проігнорував вимоги статей 22, 58 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони покращують становище особи. Також суд апеляційної інстанції не врахував, що рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 зміни щодо обмеження виплати пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визнані неконституційними. А правовідносини, які розглянуті Конституційним Судом України є тотожними тим, що регулюють питання соціальних гарантій, пенсійного забезпечення державних службовців.

У запереченні на касаційну скаргу відповідач просить залишити скаргу позивача без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю - доповідача та перевіривши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач з 10.04.2009 по 03.01.2017 перебувала на обліку в Центральному ОУПФ як пенсіонер по інвалідності ІІІ групи загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 03 січня 2017 року на підставі особистої заяви та доданих до неї документів позивача переведено на пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

З 01 квітня 2015 року пенсійним органом припинено виплату позивачу пенсії по інвалідності згідно із Законом України від 02.03.2015 року № 213-VIII, яким внесено зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У січні 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про роз'яснення причин невиплати пенсії з 01.04.2015.

Відповідач листом № С-16 від 03.02.2017 повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії з посиланням на те, що позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Залишаючи без розгляду вимоги позивача за період з 01.04.2015 по 04.11.2016, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ст. 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017), відсутні поважні причини пропуску такого строку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відновлення виплати позивачу пенсії по інвалідності з 05.11.2016 та пенсії за віком з 03.01.2017, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з 01.06.2015 позивач втратила право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про державну службу", то їй має бути відновлено виплату пенсії по інвалідності з 05.11.2016 та виплату пенсії за віком з 03.01.2017.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в оскаржуваних діях відповідача відсутні ознаки протиправності, оскільки підставою для призупинення виплати пенсії позивачу є перебування її на державній службі.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VII (далі - Закон № 213-VII), яким внесено зміни до статті 47 Закону № 1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Водночас п. 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про державну службу".

Отже, з 01.06.2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України "Про державну службу", втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 1 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесено зміни до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», абзаци 2 і 3 якої викладені в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

З 1 січня 2017 року набрав чинності Закон №1774-VIII, яким внесено зміни до частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», абзаци другий і третій якої викладені в такій редакції: "Тимчасово, по 31 грудня 2017 року:

особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється".

Станом на час виникнення спірних правовідносин, вказані норми закону не скасовані та не визнані у встановленому порядку такими, що не відповідають Конституції України.

Отже, як з 1 січня 2016 року, так і з 1 січня 2017 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Проте відповідно до частин 1 та 2 ст. 99 КАС України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно ст. 100 КАС України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважала, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються її права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення її виплати позивач знала, а тому в разі незгоди, мала право звернутися до суду.

За змістом ст. 99 КАС України початок відліку строків звернення до суду законодавець пов'язує з моментом не тільки коли особа фактично дізналася про порушення своїх прав, але й повинна була дізнатися.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява подана до суду 05.05.2017, що підтверджується штампом суду, позовні вимоги за період з 01.04.2015 по 04.11.2016 підлягають залишенню без розгляду.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне також зазначити таке.

Посилання позивача на порушення ст. 22 Конституції України у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, оскільки Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, зокрема і у контексті поняття звуження змісту та обсягу прав на пенсійне забезпечення.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників Конституційний Суд України, вказав, зокрема, у Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, згідно з яким одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у Рішенні від 25.01.2012 № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

При вирішенні спірних правовідносин Верховний Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішення від 05.09.2017 у справі «Фабіан проти Угорщини» (Заява № 78117/13) (Fabian v. Hungary) параграфи 74 - 82, 84 , у якому Суд у складі Великої Палати зазначив, що у вирішенні "справи стосовно зменшення, зупинення чи припинення соціальної пенсії" мають значення: ступінь втрати пільг; чи був елемент вибору; та ступінь втрати засобів для існування. Оскільки виплата пенсії заявника була призупинена лише в період, коли він був переведений на роботу та він мав можливість вибрати між продовженням державної зайнятості та отриманням його пенсії, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що справедливий баланс між вимогами загального державного інтересу та правами заявника був дотриманий.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача підстав для здійснення позивачу виплати призначеної їй 10.04.2009 пенсії по інвалідності з 05.11.2016 року та призначеної з 03.01.2017 пенсії за віком.

За таких обставин, коли суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положень статей 99, 100 КАС України (у редакції до 15.12.2017), постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції повністю встановлено фактичні обставини справи, проте неправильно застосувано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне змінити судове рішення суду апеляційної інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог за період з 01.04.2015 по 04.11.2016.

Вимоги щодо скасування постанови суду першої інстанції задоволенню не підлягають, оскільки вказане судове рішення правомірно скасовано судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року змінити, виклавши її абзац четвертий в такій редакції:

"Адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень та зобов'язати вчинити певні дії за період з 01.04.2015 по 04.11.2016 залишити без розгляду. У задоволенні позову ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень та зобов'язати вчинити певні дії за період з 05.11.2016 відмовити."

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Судді Верховного Суду