Справа № 360/3211/18
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2018-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

22 жовтня 2018 року СєвєродонецькСправа № 360/3211/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

16 жовтня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі відповідач), в якій позивач просить зняти арешт з нерухомого майна, а саме 1/2 частки квартири, яка розташована за адресою: Луганська область, м. Попасна, вул. Донецька, буд. 1 «б», кв. 122, реєстраційний номер обтяження 11975224, накладений на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Попаснянського районного управління юстиції від 08 липня 2011 року № 25615318 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернувся до Попаснянської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири № 122, розташованої у місті Попасна Луганської області по вулиці Донецька в будинку під № 1 «б», що належала його матері, ОСОБА_3, яка померла 29 жовтня 2015 року. Постановою державного нотаріуса від 07 грудня 2017 року б/н позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з накладенням арешту на 1/2 частку спадкового майна. Арешт на нерухоме майно накладено реєстратором Луганської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 16 грудня 2011 року на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Попаснянського районного управління юстиції від 08 липня 2011 року № 25615318 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

05 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про зняття арешту із спадкового майна, на яку 21 червня 2018 року отримав відповідь. Попаснянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області у відповіді зазначив, що 19 березня 2012 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з неможливістю встановити місцезнаходження боржника та винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, яку разом з виконавчим документом направлено на адресу стягувача. Відповідно до чинної на той час редакції Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції від 01 січня 2012 року) при закінченні виконавчого провадження та внаслідок невиконання своїх зобовязань боржником за чинним рішенням суду щодо сплати суми боргу, виконавчого збору, та витрат виконавчого провадження, арешт, який накладено під час примусового виконання державним виконавцем, не знімається. Отже, всі дії вчинені державним виконавцем у виконавчому провадженні вчинено відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших норм чинного законодавства.

Крім того, позивач зазначив, що комунальне підприємство «Попаснянське житлово-комунальне обєднання», яке було стягувачем у виконавчому провадженні ВП № 25615318, ліквідоване за рішенням Господарського суду Луганської області від 18 листопада 2013 року у звязку з визнанням його банкрутом.

З посиланням на положення статті 41 Конституції України, статей 319, 321 Цивільного кодексу України, статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» позивач просить зняти арешт з 1/2 частки квартири, яка розташована за адресою: Луганська область, м. Попасна, вул. Донецька, буд. 1 «б», кв. 122, з метою оформлення спадкового майна.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суддя дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. […] фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 Цивільного кодексу України).

Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами.

Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості здійснювати права власника та порушує частину першу статті 317 Цивільного кодексу України, частини першу, другу статті 319 Цивільного кодексу України.

У постанові від 23 січня 2013 року по справі № 6-164цс12 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 Цивільного кодексу України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації, має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (№ рішення в ЄДРСР 29023880).

Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 199/4110/15-ц (№ рішення в ЄДРСР 76614606).

Отже, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину та здійснення державної реєстрації успадкованого нерухомого майна спадкоємець нерухомого майна, який у встановленому законом порядку прийняв таку спадщину, може захищати свої порушені права володіння, користування та розпорядження спадковим майном в порядку цивільного судочинства шляхом звільнення спадкового майна з під-арешту та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису про арешт спадкового майна.

Зазначений спір не є спором у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби у розумінні КАС України.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини другої статті 30 Цивільного процесуального кодексу України позови про зняття арешту з майна предявляються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

З наведених у позовній заяві фактичних обставин та доданих до неї документів вбачається наявність спору приватноправового характеру, який обумовлений порушенням приватного права власника нерухомого майна на розпорядження нерухомим майном, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір з огляду на субєктний склад сторін спору має вирішуватися загальними судами у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про зняття арешту з нерухомого майна, розяснивши позивачеві право звернутися з даними позовними вимогами до загального суду у порядку цивільного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяОСОБА_4