Справа № 235/1086/17
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2018 року

Київ

справа №235/1086/17

адміністративне провадження №К/9901/32271/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - управління ПФУ) на постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2017 року (суддя Данилів С.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року (судді Компанієць І.Д., Васильєва І.А., Ястребова Л.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до управління ПФУ, третя особа - управління соціального захисту населення Красноармійської районної державної адміністрації, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління ПФУ, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність та зобов'язати відповідача поновити нарахування і виплату пенсії за віком та сплатити заборгованість, починаючи з 27 вересня 2016 року.

На обґрунтування зазначив, що перебуває на обліку у відповідача. Відповідач протиправно відмовився поновити виплату пенсії, зазначивши, що рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення про відмову у виплаті пенсії.

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області постановою від 24 травня 2017 року позов задовольнив частково: позовні вимоги за період з 01 червня 2015 року по 26 вересня 2016 року залишив без розгляду; визнав протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо невиплати пенсії ОСОБА_1; зобов'язав відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу з 27 вересня 2017 року.

Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 04 липня 2017 року це рішення залишив без змін.

Ухвалюючи такі рішення, суди виходили із того, що позивачеві було припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності підстав, передбачених статтею 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1058-IV).

Управління ПФУ не погодилося із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і звернулося із касаційною скаргою про їх скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У скарзі посилається на неправильне застосування судами матеріальних норм права та неповне з'ясування всіх обставин справи. Зокрема, зазначає, що суди не врахували положення Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706 VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Закону № 1058-IV. Зазначає, що пенсійний орган наділений правом приймати рішення щодо призначення, виплати та припинення виплати пенсії.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду перевірив зібрані у справі докази, на підставі яких були прийняті оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обговорив доводи касаційної скарги і дійшов висновку про таке.

Суди у цій справі встановили, що ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку у відповідача та отримував пенсію до червеня 2015 року.

Як вбачається з довідки від 05 березня 2015 року № 1441/012100 позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка перемістилася з м. Макіївка Донецької області (територія тимчасово непідконтрольна українській владі, зареєстроване місце проживання) до АДРЕСА_1 (фактичне місце проживання).

З червня 2015 року відповідач припинив виплату пенсії позивачу, з огляду на що 27 вересня 2016 року позивач звернувся до відповідача про поновлення її виплати.

Відповідач відмовив у виплаті пенсії з посиланням на рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яким відмовлено позивачу в поновленні соціальних виплат.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що пенсійний орган не ухвалював жодних рішень про відмову у виплаті пенсії позивачу з вересня 2016 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом № 1058-IV, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на неправомірність таких дій відповідача.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено обтяжена певними обставинами, не може залежати від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантовано Конституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постанові від 22 серпня 2018 року (справа № 243/5476/17).

За наведених обставин колегія суддів визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, тому касаційну скаргу управління ПФУ слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 341, 342, 345, пунктом 1 частини першої статті 349, статтями 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а постанову Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко